П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/3042/19 
Головуючий у 1-й інстанції:  Сало П.І. 
          Суддя-доповідач:  Боровицький О. А. 

16 квітня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Матохнюка Д.Б. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду  від  20 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправним та скасування висновку, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2019 ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Громадської ради доброчесності (далі – ГРД) про визнання протиправним та скасування висновку відповідача від 29.05.2019 "Про невідповідність судді Хмельницького окружного адміністративного суду ОСОБА_2 Олени ОСОБА_3 критеріям доброчесності та професійної етики".
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 займає посаду судді Хмельницького окружного адміністративного суду, на яку обрана безстроково згідно з Постановою Верховної Ради України від 18.04.2013 № 208-VII.
Рішенням ВККС від 07.06.2018 № 133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді. До списку суддів, щодо яких призначено кваліфікаційне оцінювання, також включено позивачку.
30.08.2018 в межах кваліфікаційного оцінювання позивачкою складено іспит, за результатами якого рішенням Комісії від 26.11.2018 № 286/зп-18 позивачку допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання – дослідження досьє та проведення співбесіди.
Проведення співбесіди з позивачкою призначено Комісією на 31.05.2019.
29.05.2019 ГРД затверджено висновок про невідповідність позивачки критеріям доброчесності та професійної етики. У висновку зазначено, що проаналізувавши інформацію про суддю Хмельницького окружного адміністративного суду Ковальчук О.К ОСОБА_4 , ГРД виявила дані, що дають підстави для висновку про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики. Так, у декларації доброчесності судді за 2018 рік на запитання "Мною не здійснювались вчинки, що можуть мати наслідком притягнення мене до відповідальності" суддя відповіла "підтверджую". Водночас відповідно до даних суддівського досьє 28.01.2018 суддя порушила правила дорожнього руху, перевищивши швидкість. Згідно з пунктом 4 Правил заповнення та подання форми декларації доброчесності судді у декларації заповнюються відомості, актуальні станом на 31 грудня звітного року. Пунктом 8 Правил передбачено, що суддя має право за власним бажанням навести у декларації у довільній формі додаткові пояснення щодо наведених тверджень. Проте цим правом суддя не скористалася. На думку ГРД, викладене свідчить, що суддя надала неправдиву інформацію в декларації доброчесності.
Згідно з протоколом електронного голосування, який є невід`ємною частиною висновку, висновок про невідповідність позивачки критеріям доброчесності та професійної етики затверджений 11-ма голосами з 19 голосів членів ГРД.
Як зазначає третя особа, вказаний висновок було подано без дотримання вимог пп. 4.10.1 п. 4.10 розділу IV Регламенту, у зв`язку з чим Комісією у складі колегії прийнято протокольне рішення про залишення висновку без розгляду. Водночас інформацію, яка в ньому міститься, Комісією взято до відома.
31.05.2019 на засіданні колегії ВККС проведено співбесіду з позивачкою та визначено результати кваліфікаційного оцінювання. Рішенням Комісії від 31.05.2019 № 330/ко-19 позивачку визнано такою, яка відповідає займаній посаді судді, з приміткою, що це рішення набирає чинності в порядку, визначеному пп. 4.10.8 п. 4.10 розділу IV Регламенту ВККС.
Вважаючи протиправним висновок ГРД від 29.05.2019, позивачка звернулась до суду з позовом про його скасування.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів у сфері спірних правовідносин, оскільки скасування судом висновку ГРД не відновить права та інтереси позивачки, на захист яких подано позов.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої, шостої та сьомої статті 87 Закону № 1402-VIII, Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.
Громадська рада доброчесності, окрім іншого: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.
Для здійснення повноважень, зазначених у цій статті, членам Громадської ради доброчесності надається право безоплатного та повного доступу до відкритих державних реєстрів.
Згідно з пунктом 16 частини четвертої статті 85 Закону № 1402-VIII суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності).
За приписами абзацу 2 частини першої статі 88 Закону № 1402-VIII, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону № 1402-VIII на ГРД покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Тобто, відповідач приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями.
Разом з тим, виходячи з наведених норм, ГРД наділена повноваженнями збору, перевірки та аналізу достовірної інформації щодо судді, тобто інформації з офіційних джерел. Відповідно, формування висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності має здійснюватися виключно на підставі достовірних даних (достовірної інформації).
Виходячи з наведеного в сукупності суд дійшов висновку, що оскільки висновки ГРД, затверджені відповідним рішенням, як одностороннє владне волевиявлення, є обов`язковими для розгляду ВККС та є правовим актом індивідуальної дії (оскільки безпосередньо стосується прав та інтересів позивача, містить твердження про невідповідність його критеріям доброчесності та професійної етики і підлягає дослідженню у межах кваліфікаційного оцінювання), на підставі якого виникають публічно-правові відносини, то спори щодо таких висновків носять характер публічно-правового спору, який вирішується за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту також - КАС України).
При цьому, суд вважає, що ГРД має всі визначені ознаки "іншого суб`єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства", оскільки здійснює діяльність з виконання покладених на неї Законом № 1402-VIII завдань, а тому є суб`єктом владних повноважень в розумінні положень КАС України, тож є належним відповідачем у даній справі.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач в межах даної справи обрала належний та ефективний спосіб захисту її порушеного права шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного висновку.
Разом з тим, відповідно до частини шостої статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Громадська рада доброчесності: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.
Статтею 2 Регламенту ГРД, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів", є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.
Згідно з частинами першою, другою статті 19 Регламенту ГРД за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами. У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.
Про необхідність надання саме обґрунтованого висновку йдеться також і у вказаному Висновку Ради Європи щодо Регламенту ГРД (пункт 3.4), а саме: усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими, що кореспондується з вимогами, встановленими у частині другій статті 2 КАС України.
Водночас, суд звертає увагу, що поняття "доброчесність" чинним законодавством України не визначене, а тому є оціночним поняттям, на чому зауважено також і у згаданому Висновку Ради Європи щодо ГРД, а також у Звіті Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності ГРД в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи.
Норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України», заява №23543/02).
Як вбачається з наведених та інших норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та Регламенту ГРД, обсяг оцінювання, що здійснюється ГРД, обмежується питаннями професійної етики та доброчесності суддів (кандидатів на посаду судді).
Згідно з пунктом 9 глави 2 розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03.11.2016 №143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13.02.2018 №20/зп-18), відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: 
- відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам; 
- відповідність способу (рівня) життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам; 
- відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; 
- наявність обставин, передбачених підпунктами 1, 2, 9-12, 15-19 частини першої статті 106 Закону; 
- наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді; 
- наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею; інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію доброчесності. 
Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема, висновків або інформації ГРД (за наявності).
При цьому, суд наголошує, що будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, у тому числі висновок ГРД, як вже зазначалося, має бути мотивованим і ґрунтуватись на достовірних і перевірених обставинах, тобто підтверджуватись відповідними доказами.
На користь такого висновку свідчить і Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухвалена Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 на 1098 засіданні заступників міністрів, у пункті 58 якої вказано, що системи для оцінювання роботи суддів мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях; процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.
Згідно з пунктом 39 Висновку КРЄС щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади від 24.10.2014 №17 (CCJE(2014)2) джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, повинні бути надійними. Це особливо стосується інформації, на якій повинно базуватися негативне оцінювання. Крім того, дуже важливо, щоб таке оцінювання ґрунтувалося на достатніх доказах. Суддя, який проходить оцінювання, повинен мати безпосередній доступ до будь-яких доказів, призначених для використання в оцінюванні, щоб мати можливість при необхідності оскаржити їх.
Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, судової практики Європейського суду з прав людини та обставин справи, суд доходить висновку, що необхідним для прийняття ГРД висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики є визнання ГРД достовірною інформації, яка є достатньою для такого висновку, або наявність обґрунтованого сумніву щодо доброчесності та професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) і повинно підтверджуватися достатньою і достовірною інформацією.
За таких обставин, виходячи з вимог положень статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 19 Регламенту ГРД, суд вважає, що висновки ГРД повинні бути обґрунтованими, а викладені в них обставини - достовірно підтвердженими.
Тобто, лише належно обґрунтовані висновки (із чітким викладенням фактів і доказів, а також оцінка доказів з ретельним віднесенням факту до відповідної категорії) дають основу для висновку про недоброчесність. Належно обґрунтовані висновки мають містити мінімальні складові (правову підставу, встановлені факти, оцінку доказів, віднесення факту до відповідної категорії тощо) та слугують основою для правильного та справедливого рішення. Окрім того, лише належно викладені рішення можуть бути основою для формування практики визнання поведінки недоброчесною та такою, що порушує правила етики судді.
Щодо суті обставин, які були покладені в основу оскаржуваного Висновку, інтерпретація яких стала підставою для його прийняття, суд вважає за доцільне зазначити наступне.
У висновку від 29.05.2019 ГДР вказала підпункт 3.1 пункту 3 (чесність і непідкупність) Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, а саме "Суддя (кандидат на посаду судді) умисно або внаслідок вочевидь недбалого ставлення до виконання своїх обов`язків повідомив недостовірні (у тому числі неповні) відомості у декларації доброчесності, наприклад, приховав відомості про правопорушення, прояв недоброчесної поведінки, втручання в діяльність судді тощо".
Так, за скоєне 28.01.2018 адміністративне правопорушення, а саме порушення пункту 8.4 Правил дорожнього руху - порушення вимог заборонних знаків (зупинка в забороненому місці), позивач притягнута до адміністративної відповідальності постановою управління патрульної поліції в Хмельницькій області від 28.01.2018 №БР/536524 на підставі частини 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Штраф був сплачений 30.01.2018.
Таким чином, наслідки притягнення позивача до адміністративної відповідальності вже припинили свою дію фактом притягнення до відповідальності.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у графі 22 декларації доброчесності судді мають бути зазначені вчинки, що можуть мати наслідком притягнення до відповідальності. Тобто, слід зазначати вчинки, за які ще може настати відповідальність в майбутньому.
Таким чином, підстави для застосування до позивача вказаного індикатора відсутні, оскільки на час заповнення декларації доброчесності (31.01.2019) був відсутній вчинок, за який в майбутньому могла б настати відповідальність.
В даному випадку, ГРД не лише помилково трактує відомості, які слід зазначати у графі 22 декларації доброчесності судді, але й при складанні оскарженого висновку не дослідила та не оцінила у взаємному зв`язку та сукупності усі носії інформації, які містяться у суддівському досьє, зокрема, анкети судді, в якій відображені наведені відомості щодо застосування до мене наслідків адміністративної відповідальності.
Суд вважає, що при поданні декларації доброчесності за 2018 рік позивач не мала обов`язку зазначати про притягнення її до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки за скоєне адміністративне правопорушення понесено відповідальність, тобто процедура притягнення до відповідальності завершилася.
Крім того, відповідно до частини 3 статті 62 закону України "Про судоустрій і статус суддів" у декларації доброчесності судді зазначаються прізвище, ім`я, по батькові судді, його місце роботи, займана посада та твердження про:
1) відповідність рівня життя судді наявному в нього та членів його сім`ї майну і одержаним ними доходам;
2) своєчасне та повне подання декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та достовірність задекларованих у них відомостей;
3) невчинення корупційних правопорушень;
4) відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності;
5) сумлінне виконання обов`язків судді та дотримання ним присяги;
6) невтручання у правосуддя, яке здійснюється іншими суддями;
7) проходження перевірки суддів відповідно до Закону України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні" та її результати;
8) відсутність заборон, визначених Законом України "Про очищення влади".
Наведений перелік свідчить про відсутність законодавчо визначеного обов`язку зазначати в декларації доброчесності інформацію про притягнення судді до відповідальності. Тому, про недоброчесність судді не може свідчити не зазначення відомостей, які не є обов`язковими для відображення.
Однак, суд першої інстанції, не надав правову оцінку аргументам позивача щодо відсутності підстав для твердження про недостовірність відомостей, зазначених в декларації доброчесності за 2018 рік, а вказав лише на надання оцінки висновку ГРД від 29.05.2019 суб`єктом, уповноваженим на це відповідно до закону (ВККС України).
Пославшись, фактично, на дискрецію ВККС України щодо оцінювання суддів загалом та висновків ГРД, зокрема, не врахував суть спірних правовідносин у даній справі і не перевірив висновок ГРД від 29.05.2019 на відповідність критеріям, що встановлені у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позиції відповідача, яка викладена у спірному висновку, в частині умисного відображення у декларації недостовірних відомостей.
Суд також звертає увагу, що оскаржуваний Висновок складено та подано до Комісії без дотримання вимог Регламенту Комісії, а саме: не дотримано строку подання висновку до Комісії.
Відповідно до п.п. 4.10.1 та 4.10.2 Регламенту ВККС, інформація щодо судді (кандидата на посаду судді) (далі - інформація) або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності (далі - висновок) надається до Комісії Громадською радою доброчесності не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді) (далі - співбесіда).
Інформація або висновок подаються до Комісії у паперовій або електронній формі безпосередньо чи за допомогою засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію подання документів.
Приймання Комісією інформації або висновку завершується о 18 год. 00 хв. (о 24 год. 00 хв. у разі направлення електронною поштою) дня, який передує першому з 10 днів до визначеної Комісією дати проведення співбесіди.
Інформація або висновок вважаються поданими, якщо отримані Комісією у строк, визначений абзацом третім цього пункту.
У разі недотримання Громадською радою доброчесності строку, визначеного абзацом третім цього пункту, питання щодо розгляду матеріалів, вирішується Комісією у складі колегії під час проведення засідання, про що ухвалюється протокольне рішення.
Висновок, що надійшов після початку засідання з проведення співбесіди, Комісією не розглядається.
Так, вказаний висновок було подано без дотримання вимог пп. 4.10.1 п. 4.10 розділу IV Регламенту, у зв`язку з чим Комісією у складі колегії прийнято протокольне рішення про залишення висновку без розгляду.
Відтак, вищевказаний висновок не множна вважати таким, який прийнятий та затверджений відповідно до вимог Регламенту ВККС.
Таким чином, ГРД, як суб`єкт владних повноважень, не дотрималась вказаних вимог Конституції України, Закону №1402-VIII та Регламенту ВВКС, вчинивши порушення процедури прийняття оскаржуваного Висновку, що додатково до вищенаведеного свідчить про його протиправність.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування висновку про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 29.05.2019 підлягають задоволенню.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд звертає увагу, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На думку суду апеляційної інстанції, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного висновку з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправним та скасування висновку скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
Визнати протиправним з моменту його прийняття та скасувати Висновок Громадської ради доброчесності від 29 травня 2019 року про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Матохнюк Д.Б.