Постанова
Іменем України
10 червня 2020 року
м. Київ
справа № 133/474/15-ц
провадження № 61-35603св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання частково недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського  міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року у складі судді Сєчко В. Л. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Берегового О. Ю., Матківської М. В.,
 
учасники справи:
позивач - відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - Гринь Костянтин Андрійович,
відповідач - позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
1.   У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до 
ОСОБА_1 з позовом, у якому просило стягнути з відповідача  заборгованість у розмірі 69 186,14 доларів США, що еквівалентно 
1 600 275,46 грн.
2.   Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору, укладеного 10 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 
26 055 доларів США у вигляді непоновлюваної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2018 року.
3.   Згідно умов кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов`язання використовувати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату відсотків відповідно до умов договору та згідно з графіком погашення кредиту та відсотків у сумі 492,26 доларів США 
з 03 по 08 число кожного місяця.
4.   Позивач указував, що позичальник умови кредитного договору виконував неналежно, допустив утворення заборгованості, у зв`язку з чим банк має право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
5.   У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом 
до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним, в частині відповідальності позичальника, яка встановлена пунктом 5.3 та пунктом 6.4 кредитного договору від 10 червня 2008 року - сплати штрафу у розмірі 250 грн + 5% від суми позову при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш, ніж на 30 днів.
6.   Зустрічна позовна заява мотивована тим, що пунктом 8.1 кредитного договору та графіком погашення кредиту (додаток №2 до договору), який є невід`ємною частиною договору встановлено строки внесення платежів по кредиту та відсоткам, а також строки погашення заборгованості, де вказано, що періодом сплати вважати період з «3» по «8» число кожного місяця. Також, зобов`язання позичальника встановлені пунктами 2.2.1-2.2.4 кредитного договору.
7.   Пунктом 8.4 договору встановлено, що при порушенні зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0, 15% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки.
8.   Пунктами 5.3 та 6.4 кредитного договору передбачено сплату штрафу в розмірі 250 грн+5% від суми позову при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів
9.   Оскільки пеня і штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, то положення пунктів 5.3 та 6.4. кредитного договору щодо застосування, як способу забезпечення зобов`язання суперечить положенням статті 61 Конституції України, щодо застосування штрафу, оскільки передбачає подвійну юридичну відповідальність за одне й теж саме порушення, а відповідно має бути визнаний судом недійсним.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10.   Рішенням Козятинського  міськрайонного суду Вінницької області 
від 10 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року станом 
на 06 лютого 2015 року за тілом кредиту в сумі 7 776,29 доларів США, що еквівалентно 176 941,70 грн; по процентах за користування кредитом у сумі 
129 68,40 доларів США, що еквівалентно 295 082,97 грн, по сплаті комісії 
2 961,23 долар США, що еквівалентно 67 379,83 грн, пеню у розмірі 200 000 грн. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсними підпункти 5.3, 6.4 кредитного договору від 10 червня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , в частині відповідальності позичальника, а саме, де зазначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 
250 грн + 5% від суми позову. Вирішено питання розподілу судових витрат у справі.
11.   Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача за первісним позовом, порушені внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, підлягають захисту у порядку, визначеному статтями 1050, 1054 ЦК України. Крім того, зменшивши суму пені та стягуючи її з відповідача в сумі 200 000 грн, суд, відповідно до проведених розрахунків, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки вона значно перевищує розмір збитків. 
12.   Вирішуючи спір за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому одночасне їх застосування за порушення строків виконання зобов`язань за укладеним договором є подвійною відповідальністю за одне й теж порушення.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
13.   Постановою апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 
2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 
2015 року скасовано, у справі ухвалено нове рішення.
Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з 
ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на погашення заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року станом 
на 06 лютого 2015 року в сумі 38 961,74 долар США, що в еквівалентно 
901 185,05 грн, із яких: 22 606,26 доларів США, що еквівалентно 522 882,79 грн, заборгованість за кредитом; 13 394,25 доларів США, що еквівалентно 
309 809 грн, заборгованість по процентах за користування кредитом; 
2 961,23 доларів США, що еквівалентно 68 493,25 грн,  заборгованість з комісії за користування кредитом; 146 490,38 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.
14.   Постанова апеляційного суду мотивована доведеністю ПАТ КБ «ПриватБанк» належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту порушення (прострочення) ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань з погашення кредиту. При цьому банком не пропущений встановлений договором п`ятирічний строк позовної давності щодо вимог до боржника у повному обсязі, оскільки останній платіж ОСОБА_1 у погашення заборгованих сум здійснений 30 вересня 2011 року, в той час як даний позов пред`явлений у суд 25 лютого 2015 року.
15.   Апеляційний суд також дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову про визнання кредитного договору частково недійсним, в частині відповідальності позичальника, яка встановлена пунктом 5.3 та пунктом 6.4 договору.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
16.   У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року,  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів та пені, та постанову апеляційного суду, справу направити новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
17.   Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з розрахунком заборгованості, яку стягнуто судом. Заявник указує на те, що суди не перевірили належним чином розрахунок заборгованості за видами платежів, не витребували деталізований розрахунок заборгованості за основною сумою кредиту та нарахованими кредитами. Не досліджено наявність заборгованості на дату ухвалення судом рішення.
18.   Аргументом касаційної скарги також указано те, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними пункти 5.3 та 6.4 кредитного договору про застосування штрафу одночасно із пенею, дійшов неправильного висновку щодо безпідставності такої вимоги. При цьому застосував правову позицію Верховного Суду України викладену у справі №6-2003цс15, в якій вказано, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Проте, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
 
Доводи інших учасників справи
19.   Інші учасники справивідзиву щодо  вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
20.   Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 рокувідкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.
21.   Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до  розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
22.   Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
23.   Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
24. Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
25.   Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги,під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
26.   Частиною першою статті 402 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
27.   Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
28.   10 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 26 055 доларів США у вигляді непоновлюваної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2018 року.
29.   Відповідно до графіка погашення кредиту, який являється додатком до договору, між банком і позичальником, щомісячний платіж відповідача становив 492,26 долара США.
30.   На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк».
31.   Згідно заяви на видачу готівки позичальником 10 червня 2008 року за вказаним кредитним договором були отримані від банку грошові кошти в сумі 25 000 доларів США.
32.   Відповідно до пунктів 5.1., 8.4 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки.
33.   Пунктами 5.3, 6.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн+ 5% від суми позову.
34.   Відповідно до пункту 5.4 договору, нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої пунктами 5.1, 5.2, 5.3, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання повинне бути виконане позичальником.
35.   Згідно підпункту 5.5 кредитного договору термін позовної давності по вимогах щодо стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, неустойки (пені, штрафів) встановлений сторонами тривалістю у п`ять років.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
36.   Звертаючись з позовом, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року, яка утворилась станом на 06 лютого 2015 року та  складає 69 186,14 доларів США, що еквівалентно 1 600 275,46 грн, із яких: 22 606,26 доларів США, що еквівалентно 522 882,80 грн, заборгованість за кредитом; 13 394,25 доларів США, що еквівалентно 309 809 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 961,23 доларів США, що еквівалентно 68 493,25 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 26 919,53 доларів США, що еквівалентно 622 648,73 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань з договором; 10,81 доларів США, що еквівалентно 250 грн - штраф (фіксована частина); 3 294,06 доларів США, що еквівалентно 76 191,60 грн - штраф (процентна складова).
37. Обґрунтовуючи зустрічний позов про визнання кредитного договору частково недійсним, в частині відповідальності позичальника, яка встановлена пунктом 5.3 та пунктом 6.4 договору, ОСОБА_1 вказував, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є порушенням положень статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
38.   Апеляційний суд дійшов висновку, що до стягнення підлягає заборгованість за кредитом, по процентах за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
39.   За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
40.   Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
41.   У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
42.   Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
43.   Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
44.   Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
45.   Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
46.   Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладено в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
47.   У пункті 8.1 кредитного договору сторони погодили, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 492,26 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, процентам, винагороди, комісії. Періодом сплати вважати період з «3» по «8» число кожного місяця
48.   У разі порушення вищевказаних термінів оплати (в тому числі, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строки припинення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення терміну оплати 120 календарних днів (пункт 8.1.2 кредитного договору).
49.   Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини) за яких строк повернення кредиту змінюється.
50. Встановивши, що останній платіж ОСОБА_1 у погашення заборгованих сум здійснений 30 вересня 2011 року, апеляційний суд не врахував, що за умовами пункту 8.1.1 кредитного договору строк виконання основного зобов`язання змінився на 31 січня 2012 року (період 
з 03 по 08 жовтня 2011 року + 120 календарних днів).
51.   Тобто, висновки суду апеляційної інстанції про необхідність задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по процентах та пені  після спливу строку кредитування (31 січня 2012 року) за кредитним договором від 10 червня 2008 року, суперечать висновкам, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), а до стягнення підлягають лише  ті кошти, які нараховані в період з моменту останньої проплати до дати зміни строку виконання основного зобов`язання.
52.   Разом із тим, розрахунок заборгованості у наведений період не був предметом перевірки судами попередніх інстанцій.
53.   Крім того, апеляційний суд дійшовши висновку, що висновки суду першої інстанції в частині одночасного покладення на відповідача обов`язку по сплаті штрафу і пені за одне й те саме правопорушення є невірними та необґрунтованими, оскільки   відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
54.   Разом з тим, суд не дав належної оцінки правовому обґрунтуванню зустрічного позову про визнання кредитного договору частково недійсним, в частині відповідальності позичальника, яка встановлена пунктом 5.3 та пунктом 6.4 договору
55.   Також, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що з розрахунку заборгованості за кредитним договором, із яким не погоджується відповідач, слідує, що до загального розміру заборгованості включено заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2 961,23 доларів США, що еквівалентно 68 493,25 грн.
56. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
57.   Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
58.   Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.
59.   Схожого правового висновку також дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
60.   Таким чином, враховуючи наведений правовий висновок, вимога про стягнення заборгованості з комісії задоволенню не підлягала, з тих підстав, що вона є необґрунтованою, оскільки банк не мав права встановлювати у спірному кредитному договорі, який укладено 10 червня 2008 року, винагороду за резервування грошових коштів, тобто фактично за видачу кредитних ресурсів та за дії, які банк вчиняє на власну користь.
61.   Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду 
від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 (провадження 
№61-12128св19).
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
62.   У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
63.   Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
64.   За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду  не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2018 року  скасувати.
3.  Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                      В. С. Висоцька
 
Судді                                                                                                А. І. Грушицький
 
                                                                                                                   А. А. Калараш
 
                                                                                                                   І. В. Литвиненко
 
                                                                                                                   І. М. Фаловська