Постанова
Іменем  України
 
04 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 523/11294/16-ц
 
провадження № 61-37144 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Міст Інфоцентр», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року у складі судді Виноградової Н.В. та постанову апеляційного суду Одеської області                         від 03 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сегеди С. М., Кононенко Н. А.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                товариства з обмеженою відповідальністю «Міст Інфоцентр» (далі - ТОВ «Міст Інфоцентр») про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Позовна заява мотивована тим, що з липня 2015 року він працював на посаді територіального менеджера відділу регіонального розвитку ТОВ «Міст Інфоцентр». 
Відповідачем чинились йому перешкоди у виконанні трудових обов`язків,                він працював віддалено. ТОВ «Міст Інфоцентр» свої зобов`язання перед ним не виконувало, у тому числі не виділялися кошти на придбання палива для автомобіля, змінювалися умови оплати бонусної частини заробітної плати, затримувалася виплата заробітної плати. 
У грудні 2015 року через електронну пошту відповідачем було повідомило його про припинення трудових відносин та направлено пропозиція про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, з чим він не погодився. Він направив на адресу відповідача заяву про звільнення на підставі статті 39 КЗпП України, у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю.  
24 лютого 2016 року наказом відповідача його було звільнено на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. 
Вважав своє звільнення незаконним, оскільки він прогул без поважних причин не допускав. Відповідачем при звільненні не було виплачено йому усіх належних сум, чим порушено його трудові права.  
З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог  ОСОБА_1 просив суд визнати своє звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним; визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Міст «Інфоцентр» від 24 лютого 2016 року № 3 про його звільнення; визнати підставу звільнення відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України незаконною; змінити підставу звільнення, вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (частина третя статті 38 КЗпП України); змінити дату звільнення на день ухвалення судом рішення. Також просив стягнути з відповідача: недонараховану компенсацію за невикористану відпустку                        у розмірі 3 420 грн 65 коп.; вихідну допомогу у розмірі 23 167 грн 98 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 117 244 грн 02 коп.; недоплачену суму з посадового окладу відповідно до штатного розпису у розмірі 3 030 грн 64 коп.; заробітну плату за січень                  2016 року у розмірі 2 722 грн; заробітну плату за період з 01 лютого 2016 року по 25 лютого 2016 року у розмірі 2 462 грн 76 коп.; бонусну складову заробітної плати за листопад 2015 року у розмірі 100 грн; бонусну складову заробітної плати за грудень 2015 року у розмірі 4 050 грн; кошти за амортизацію                      при використанні власного транспортного засобу у грудні 2015 року                              у розмірі 750 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року           у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, як територіальний менеджер, був зобов`язаний повідомити свого безпосереднього керівника - генерального директора, оскільки посада регіонального менеджера була вакантною, про своє місцезнаходження та роботу на певному відділенні товариства. Надані позивачем переписки по електронній пошті не є належними доказами, оскільки не містять електронних цифрових підписів та інформації про їх сторін, у тому числі осіб з повноваженнями представляти інтереси відповідача. 
Ураховуючи викладене, оскільки факт прогулу позивача без поважних причин підтверджено належними доказами, у тому числі поясненнями позивача,         який вказав про те, що через відсутність виділення коштів на придбання палива для автомобіля, вимкнення корпоративної пошти та відсутність засобів корпоративного зв`язку він працював вдома, тому його звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним, правових підстав для зміни формулювання звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України немає, як і для застосування статті 235 КЗпП України. 
Компенсація за невикористану відпустку розрахована та виплачена відповідачем на користь позивача, унаслідок чого вимоги останнього у цій частині є безпідставними. Відсутні правові підстави для виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 згідно зі статтею 44 КЗпП України. Отже, оскільки з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні, що підтверджується платіжним дорученням від 31 березня 2016 року, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
На підтвердження того, що посадовий оклад територіального менеджера                    у період з липня 2015 року по лютий 2016 року становив 2 142 грн ТОВ «Міст Інфоцентр» було надано відомості по нарахуванню (виплаті) заробітної плати територіальних менеджерів за вказаний період та наказ відповідача                         від 15 січня 2016 року № 1 «Про внесення змін до штатного розпису», тому безпідставними є вимоги позивача про стягнення недоплачених сум з посадового окладу. 
Підстав для виплати позивачу заробітної плати за січень 2016 року                               та за період з 01 лютого по 25 лютого 2016 року немає, так як ОСОБА_1            у цей період був відсутній та не виконував свої посадові обов`язки, що підтверджується актами про відсутність та відповідає Договору про особливі умови. Премія працівникам виплачується на розсуд відповідача,                               як роботодавця, тобто є правом останнього, а не обов`язком. За весь період роботи позивача у ТОВ «Міст Інфоцентр» амортизація за використання власного транспортного засобу не нараховувалась та не виплачувалась                    у зв`язку з відсутністю для цього підстав, договір оренди транспортного засобу не укладався.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт невиходу позивача на роботу зафіксовано в актах про відсутність працівника на роботі, цьому передували, надіслані відповідачем листи останньому з проханням надати пояснення та відповідні докази, на підтвердження поважності причин відсутності його на роботі, які не подані. 
Позивачем не підтверджено факт погодження з відповідачем, як роботодавцем, умов роботи віддалено, що передбачено Правилами внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими наказом ТОВ «Міст Інфоцентр» від 01 грудня 2014 року.
Вимога позивача про виплату компенсації за невикористану відпустку                       є безпідставною, оскільки останнім невірно вказано розмір заробітної плати при розрахунку цієї компенсації. Не підлягає виплаті вихідна допомога, так як з позивачем були припинені трудові відносини на підставі пункту 4                    частини першої статті 40 КЗпП України, тому відсутні правові підстави для             її виплати. Посилання ОСОБА_1 на недоплату відповідачем                                 сум з посадового окладу та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними, оскільки з позивачем був проведений розрахунок у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 31 березня 2016 року № 1727, а у січені 2016 року та                       з 01 лютого по 25 лютого 2016 року останній був відсутній на роботі і фактично свої посадові обов`язки не виконував, що підтверджується відповідними актами. Амортизація за використання власного транспортного засобу, за весь період роботи позивача у ТОВ «Міст Інфоцентр», не нараховувалась та не виплачувалась, у зв`язку з відсутністю для цього підстав, договір оренди транспортного засобу або використання найманим працівником власного транспортного засобу не укладались.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що прогули позивачем не допускалися, оскільки у відповідача була налагоджена віддалена робота. Відповідач не зажадав від позивача письмових пояснень за фактом порушення трудової дисципліни, чим порушив положення статті 149 КЗпП України. Акти про відсутність працівника на робочому місці з 04 січня 2016 року по 25 лютого 2016 року підписані генеральним директором ОСОБА_2 та фінансовим директором ОСОБА_4, проте остання була призначена на посаду лише            08 лютого 2016 року. Суди не з`ясували фактичні обставини справи, не дослідили належність та допустимість доказів, їх відповідність вимогам закону. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                    від 20 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі            і витребувано цивільну справу № 523/11294/16-ц з Суворовського районного суду м. Одеси. 
У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                 від 15 квітня 2020 року справу передано судді доповідачеві - ОСОБА_3 . 
2.                 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада            1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить            правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що факт невиходу позивача на роботу зафіксовано в актах про відсутність працівника на роботі, цьому передували, надіслані відповідачем листи останньому з проханням надати пояснення та відповідні докази, на підтвердження поважності причин відсутності його на роботі, а позивачем у відповідь було направлено заяву про звільнення на підставі статті 39 КЗпП України, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині. 
Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що  ОСОБА_1 пояснень щодо поважності причин відсутності на роботі надано не було, а тому його звільнення відповідачем з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є правомірним, у зв`язку з прогулом без поважних причин. 
Відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту погодження між ТОВ «Міст Інфоцентр», як роботодавцем, та ОСОБА_1 , як працівником, умов роботи віддалено, що передбачено Правилами внутрішнього трудового розпорядку товариства.
Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що вимога                  ОСОБА_1 про виплату компенсації за невикористану відпустку                       є безпідставною, оскільки останнім невірно вказано розмір заробітної плати при розрахунку цієї компенсації. Також виплаті не підлягає вихідна допомога, так як з позивачем були припинені трудові відносини на підставі пункту 4                    частини першої статті 40 КЗпП України. 
Посилання позивача на недоплату відповідачем сум з посадового окладу та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними, оскільки відповідно до платіжного доручення від 31 березня 2016 року № 1727 з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні.      У січені 2016 року та з 01 лютого по 25 лютого 2016 року ОСОБА_1                   був відсутній на роботі і фактично свої посадові обов`язки не виконував, що підтверджується відповідними актами. Договір оренди транспортного засобу або використання найманим працівником власного транспортного засобу між сторонами не укладались, тому амортизація за використання власного транспортного засобу, за весь період роботи позивача у ТОВ «Міст Інфоцентр», не нараховувалась та не виплачувалась.
Доводи касаційної скарги про те, що у відповідача була налагоджена віддалена робота, тому ним прогули не допускалися, спростовуються вищевказаними встановленими судами обставинами. 
Посилання касаційної скарги на те, що відповідач не зажадав від позивача письмові пояснення за фактом порушення трудової дисципліни на увагу не заслуговують, оскільки ТОВ «Міст Інфоцентр» направлялись листи позивачу з проханням надати пояснення щодо порушень трудової дисципліни (а.с. 151, 155, т. 1), на що у відповідь ОСОБА_1 направив заяву про звільнення на підставі статті 39 КЗпП України (а.с. 234-235, т. 1). 
Крім того, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 19 жовтня 2016 року № 6-2801 цс 15.
Доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк