ОКРЕМА ДУМКА
 
Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М.
на постанову від 7 квітня 2020 року 
у справі № 521/2993/13-ц
провадження № 14-736цс19
 
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладаємо окрему думку.
Суть позовних вимог:
-          У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який в подальшому уточнив та просив:
-          здійснити виділення в натурі 1/3 частини земельної ділянки №  НОМЕР_1 , розташованої на території Затоківської селищної ради міста Білгород-Дністровський Одеської області у СТ «Кинаповець» (далі - земельна ділянка № НОМЕР_1 ), що йому належить;
-          визнати за ним право власності на земельну ділянку, що відповідає 1/3 частини з розмірами відповідно до висновку судово-будівельно-технічної експертизи, з присвоєнням нової адреси та встановленням порядку виконання судового рішення, згідно з яким воно є підставою для реєстрації прав власності за земельну ділянку;
-          здійснити виділення його частки у квартирі АДРЕСА_1 (далі - квартира АДРЕСА_1 ), яка є спільною частковою власністю, та стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості 1/6 частини зазначеної квартири. 
В обґрунтування позову послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки № НОМЕР_1 . Судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано право приватної власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 за позивачем - на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 - на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , за ОСОБА_3 - на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 . Оскільки спільне з відповідачами володіння зазначеною квартирою є неможливим, а також зважаючи на те, що він фактично позбавлений права користування належним йому майном, ОСОБА_1 просив його позов задовольнити.
У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в якому просила виділити їй в натурі 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частини земельної ділянки № НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 129?130).
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому просила здійснити виділення в натурі 1/3 частини земельної ділянки № НОМЕР_1, що їй належить; визнати за нею право власності на земельну ділянку, що відповідає 1/3 частини з розмірами відповідно до висновку судово-будівельно-технічної експертизи, з присвоєнням нової адреси та встановленням порядку виконання судового рішення, згідно з яким воно є підставою для реєстрації прав власності за земельну ділянку; здійснити виділення її частки у квартирі АДРЕСА_1 , яка є спільною частковою власністю, та стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості 2/3 частин зазначеної квартири (т. 2, а.с. 67-68). 
У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у якому просив виділити йому в натурі 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 148).
У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у якому просив здійснити виділення в натурі 1/3 частини земельної ділянки №  НОМЕР_1 , що йому належить; визнати за ним право власності на земельну ділянку, що відповідає 1/3 частини з розмірами відповідно до висновку судово-будівельно-технічної експертизи, з присвоєнням нової адреси та встановленням порядку виконання судового рішення, згідно з яким воно є підставою для реєстрації прав власності за земельну ділянку; здійснити виділення йому частки у квартирі АДРЕСА_1 , яка є спільною частковою власністю, та стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості 1/6 частин зазначеної квартири (т. 2, а.с. 54-55). 
Матеріали справи всупереч вимогам статей 123-126 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, не містять процесуальних документів, які свідчать про прийняття судом будь-якої з позовних заяв ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до розгляду. Не зазначено про вчинення таких процесуальних дій судом в ухвалених судових рішеннях у справі, якими вирішено позовні вимоги.
Обставини, встановлені судами:
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, що складається із 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки №  НОМЕР_1 , розташованої на території Затоківської селищної ради міста Білгород-Дністровський Одеської області у СТ «Кинаповець». 
1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належала спадкоємцеві на підставі договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з ОСОБА_5 24 травня 2006 року, інша 1/2 частина цієї квартири належить ОСОБА_3 на підставі цього ж договору.
Спадкоємцями ОСОБА_4 є його сини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від різних шлюбів та його колишня дружина ОСОБА_3 , яка рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 6 березня 2014 року, що набрало законної сили, визнана спадкоємцем першої черги за законом.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 5 серпня 2014 року у справі № 1519/2-5562/11, що набрало законної сили, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на 1/6 частині квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частині земельної ділянки  № НОМЕР_1 за кожним, а за ОСОБА_3 - право власності на 2/3 частини цієї квартири та 1/3 частини зазначеної земельної ділянки.
У справі після уточнення позовних вимог та за клопотанням ОСОБА_1 призначено та проведено додаткову судову будівельно-технічну, земельно-технічну та оціночну експертизу, за наслідками якої складено висновок від 18 жовтня 2016 року № 496/519. Згідно з цим висновком виділити 1/3 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 технічно можливо; розділити на три рівнозначні  частини (однакові за цінністю та якістю) цю земельну ділянку з урахуванням забудови, яка на ній існує, а також у відповідності до часток співвласників (по 1/3 частини) неможливо; виділити 1/6 частину у квартирі АДРЕСА_1 неможливо; ринкова вартість 1/6 частини цієї квартири на дату складання висновку складає 333 667 грн.
 
Судові рішення у справі:
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.
Щодо позовних вимог про виділення кожному з них у натурі по 1/3 частині земельної ділянки №  НОМЕР_1 судові рішення мотивовано тим, що у висновку судової експертизи під час визначення варіантів поділу земельної ділянки в натурі, не надано варіанту, в якому були б враховані права та інтереси всіх її співвласників. А тому в разі задоволення одного з позовів, буде порушено право власності іншої сторони, що є неприпустимим. 
Щодо стягнення грошової компенсації вартості частин спірної квартири, суди виходили із того, що виділити ОСОБА_1 в натурі належної йому 1/6 частини квартири технічно неможливо, а ОСОБА_3 , яка також є законним представником неповнолітнього ОСОБА_2 , проти стягнення з них грошової компенсації цієї частки категорично заперечує, посилаючись на відсутність такої фінансової можливості. За таких обставин підстави для припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/6 частинку квартири АДРЕСА_1 відсутні.
З приводу зустрічних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за їхні частини квартири, суди зазначили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками, які володіють і користуються спільним майном, що знаходиться у спільній частковій власності, а отже їх вимоги про стягнення грошової компенсації за правилами частини третьої статті 358 ЦК України є безпідставними, оскільки цією нормою передбачено право того співвласника, який не користується належним майном вимагати грошової компенсації від інших співвласників, які спільним майном володіють та користуються. 
Касаційне провадження:
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
В обґрунтування касаційної скарги зазначено про неправильне застосування судами положень статті 364 ЦК України. Чинним законодавством не передбачено такої підстави відмови в отриманні співвласником грошової компенсації його частки (у разі неможливості виділу її в натурі) від інших співвласників, як відсутність фінансової можливості сплатити таку компенсацію. Суди також не навели жодної норми закону, яка унеможливлює виділення належної ОСОБА_1 земельної ділянки, та залишили поза увагою, що експертом визначено можливість поділу земельної ділянки без втрати її цільового призначення.
Ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі пункту 7 перехідних положень ЦПК України  з посиланням на необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні.
Згідно з цим висновком випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються статтею 364 ЦК України.  
 З врахуванням закріплених в пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд враховувати при вирішенні спору інтереси обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити, зокрема, чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. 
Необхідність відступу від зазначеного висновкуколегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду обґрунтувала тим, що така позиція, згідно з якою при вирішенні спорів про стягнення компенсації належної власникові частки у спільному майні повинна враховуватись спроможність зобов`язаної до сплати компенсації особи, якій спільне майно залишається у власність і користування, сплатити таку компенсацію, фактично позбавляє власника як на володіння своєю власністю, так і на компенсацію своєї частки при встановленні судом, що частка не може бути виділена в натурі, що на думку колегії суддів є порушенням статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому закон не передбачає такої підстави для позбавлення власника своєї власності, як сама по собі неспроможність співвласників, у власності та користуванні яких залишається спільне майно, сплатити компенсацію, та, що це є для них надмірним тягарем.
За таких обставин, об`єкт спільної власності може бути відчужено з компенсацією кожному власнику його частки, що є прикладом дотримання балансу інтересів усіх співвласників.
З аналізу норм міжнародного права та національного законодавства вбачається, що власник може бути позбавлений права власності або його компенсації лише якщо такий захід буде визначено пропорційним визначеним при вирішені спору цілями, та таке позбавлення буде основане на законі та мати суспільний та публічний інтерес.
При цьому в залежності від обставин справи суди не позбавляються права на застосування принципу пропорційності, якщо у власника який виділяється існує інше житло або інша подібна власність, та його інтереси на користування або володіння спірною власність є меншими, ніж інтереси протилежної сторони.  Однак, неспроможність відповідача за своїм матеріальним станом до сплати компенсації іншому власнику, що визначено Верховним Судом України як надмірний тягар, сама по собі не може бути підставою для відмови у сплаті такої компенсації.
На думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, для правовідносин між фізичними особами співвласниками майна про поділ його в натурі або стягненні компенсації, таке поняття як «неспроможність до сплати компенсації» або «надмірний тягар» не може бути застосовано, а підлягає застосуванню принцип пропорційності  інтересів усіх співвласників на володіння і користування спільним майном, або отримання справедливої компенсації частки у цьому майні. 
При цьому, слід також врахувати необхідність володіння цим майном для усіх учасників спільної власності. 
15 січня 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла зазначену справу до провадження.
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оскаржені, тому судом касаційної інстанції не переглядалися.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року (далі - Постанова) рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року скасовано в частині вирішення вимог ОСОБА_1 . Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції вважає, що вирішення питання про відступ від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, є передчасним зважаючи на необхідність здійснення судами належної оцінки зібраним доказам, належного мотивування своїх рішень і вирішення заявлених вимог в залежності від цього.  Суди не визначилися із заявленими підставами позову та відповідним матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин. Крім того, судам належить оцінити твердження ОСОБА_3 , ОСОБА_2 щодо можливості позивача користуватись належним йому майном.
Із висновками Великої Палати Верховного Суду погодитись не можемота висловлюємо окрему думку з огляду на таке. 
Як зазначено в Постанові, предметом розгляду вимог ОСОБА_1 є як виділення належної йому 1/6 частини квартири та стягнення з відповідачів грошової компенсації її вартості, так і виділення йому в натурі 1/3 частини земельної ділянки з визнанням його права власності на цю виділену частину.
Відповідно до положень статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Пославшись на неможливість спільного користування з відповідачами спірним майном відповідно до положень статті 358 ЦК України, яка визначає здійснення права спільної часткової власності, ОСОБА_1 просив виділити його частки із майна, що є у спільній частковій власності, на підставі положень статті 364 ЦК України. При цьому, позивач пов`язував таке виділення з різними правовими наслідками. 
Щодо 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 бажав позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації її вартості та, відповідно, припинення його права на цю частку. Для реалізації такого права необхідно встановити неможливість виділу в натурі його частки зі спільного майна, тобто неможливість поділу квартири без втрати її цільового призначення, що й було встановлено судами попередніх інстанцій.
Щодо 1/3 частини земельної ділянки № НОМЕР_1 позивач бажав здійснити її виділення в натурі з метою набуття права власності на виокремлену земельну ділянку, яка відповідатиме належній йому 1/3 частині, та, відповідно, припинення права спільної часткової власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 . Можливість виділу в натурі також має бути встановлено судом.
Питання про встановлення співвласниками порядку користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, шляхом наданням позивачеві у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності,  ним не порушувалось.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог, виходив з того, що виділення належної йому в натурі 1/3 частини земельної ділянки № НОМЕР_1 відповідно до запропонованого експертним висновком варіанту призведе до порушення права власності інших співвласників; виділити належну йому 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в натурі неможливо, відповідачі не мають фінансової можливості сплатити грошову компенсацію її вартості.
Таким чином, помилковим є висновок суду касаційної інстанції про те, що суди не визначилися з підставами позову та про передчасність вирішення питання про відступ від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, адже саме неспроможністю інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно обґрунтовано рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості його частки в квартирі.
При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не відобразили в своєму рішенні докази й мотиви, на підставі яких дійшли висновку про відсутність фінансової можливості відповідачів за первісним позовом сплатити позивачеві грошову компенсацію за належну йому частку, фактично підтвердивши висновки, викладені у вищенаведеній постанові Верховного Суду України.
Крім того, в Постанові не наведено  підстав необхідності з'ясування судами питання щодо можливості ОСОБА_1 користуватися належним йому майном, ураховуючи, що вимоги про визначення порядку володіння та користування майном, яке є спільною частковою власністю, жодною зі сторін не заявлялись.
Невірно зазначено й підставу передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у пункті 16 Постанови.
Всупереч вимогам процесуального закону, зокрема, пункту 7 перехідних положень ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду ухилилась від відповіді на питання, поставлені в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року, якою справу № 521/2993/13-ц було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме cтосовно присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні на підставі положень статті 364 ЦК України з огляду на фінансову спроможність інших співвласників цього майна.
З'ясування тих обставин, на які міститься посилання в Постанові, не перебуває у причинно-наслідковому зв'язку з можливістю надання Великою Палатою Верховного Суду відповіді на зазначені питання.
Вважаємо, що у Великої Палати були всі підстави для ухвалення нового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 .
 
Судді:   	Н. П. Лященко  	
 	О. Б. Прокопенко   О. М. Ситнік