ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2298/20 Справа № 205/6531/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 39 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що квартира АДРЕСА_1 , належала їй, ОСОБА_2 , її чоловікові, ОСОБА_3 , їхньому синові, ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_4 , та онуку, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 березня 1999 року, виданого ВАТ ДМЗ ім. Петровського.
Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , і після його смерті відкрилася спадщина, що складається з 1/5 частини вищевказаної квартири. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його дружина: ОСОБА_2 та його сини ОСОБА_1 , а також ОСОБА_6 .
Відповідач маючи від неї довіреність, 21 грудня 2002 року отримав у Другій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі одне на двох свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого 1/5 частина спадкової квартири в рівних частках – кожному по 1/10 частині була успадкована ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Своє право на спадщину відповідач зареєстрував у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, а право на спадщину позивача не було зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, оскільки відповідач не передав позивачеві правовстановлюючий документ – свідоцтво про право на спадщину за законом для реєстрації її права власності.
29 серпня 2018 року позивач звернулася до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщини за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , однак, постановою державного нотаріуса від 29 серпня 2019 року їй було відмовлено, у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визнати за нею, ОСОБА_2 , право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 63,6 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 грудня 2002 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-3908.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 63,6 кв.м., на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 грудня 2002 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-3908.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у позивача відсутня будь-яка можливість підтвердити своє речове право на спірне нерухоме майно у позасудовому порядку, адже в даному випадку, суд вимушений саме вдаватись до підтвердження права власності позивача на вказане спадкове майно у вигляді 1/10 частини квартири АДРЕСА_1 , відтак суд відхилив доводи сторони відповідача щодо неможливості визнання у судовому порядку право власності за позивачем, через обставину набуття вже такого речового права на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки право власності позивача ніким не оскаржується. Крім того, посилався на неможливість визнання у судовому порядку права власності за позивачем через обставину набуття вже такого речового права на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Учасники справи правом на відзив передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалися.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, з наступних підстав. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 04 березня 1999 року, виданого ВАТ ДМЗ ім. Петровського, згідно з розпорядженням № 2777-П, зареєстроване в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про що внесено запис у реєстрову книгу № 256п за реєстровим № 22-42 (а.с.70).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданого 10 квітня 2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис № 2906 (а.с.115).
Після його смерті Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою 21 грудня 2002 року була заведена спадкова справа № 1617/2002.
Позивач ОСОБА_2 видала нотаріально посвідчене доручення своєму синові, відповідачу по справі ОСОБА_1 , щодо ведення справ з оформлення її спадкових прав на майно, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 118, зворотній бік).
В грудні 2002 року відповідач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 . 
Вказаним свідоцтвом визнано спадкоємцями майна гр. ОСОБА_3 в рівних долях дружина – ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 .. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається у тому числі із 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 121).
При цьому будь-які інші спадкоємці, які б претендували на вказане спірне спадкове майно відсутні, що підтверджується відповідними матеріалами спадкової справи.
29 серпня 2018 року позивач звернулася до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її чоловіка, однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину було видана іншому спадкоємцю (а.с. 11).
Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку, що між сторонами виник спір, оскільки сторона відповідача утримуючи в себе оригінал вказаного свідоцтва про право на спадщину та правовстановлюючі документи на спірну квартиру, позбавляє позивача можливості володіти та розпоряджатись належним їй за законом спадковим майном.
Але, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можливо, з огляду на наступне.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222,1270 Цивільного кодексу України).
Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтями 1217,1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг).
Сторони не заперечують, що вони є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 .
Постановою приватного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори від 29 серпня 2019 року відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлого, з посиланням на те, що ним не надані оригінали правовстановлюючих документів на ім`я померлого.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 “Про судову практику у справах про спадкування” свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на спадщину від 21 грудня 2002 року за змістом якого спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 в рівних долях є дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_1 (а.с.121).
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Відповідач ОСОБА_3 не заперечує, та не оспорює право власності своєї матері на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 , яка набула його в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 грудня 2002 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-3908.
Як вже зазначалось вище, спір між сторонами виник в результаті відмови державного реєстратора зареєструвати право власності ОСОБА_8 в реєстрі речових прав у зв`язку з відсутністю у нею правоустанавлючих документів на спадкове майно.
Відповідач ОСОБА_1 , як в суду першої інстанції, так і в апеляційній скарзі не заперечував надати оригінали правовстанавлючих документів саме позивачу, та здійснити інші дії, які необхідні для реєстрації її права власності на спадкове майно.
Оригінали правовстанавлючих документів були оглянуті в суді першої інстанції. 
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки при розгляді вказаної категорії справ обов`язковим є наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину має бути підтверджена документально, тобто відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а ненадання таких документів є підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №303/210/16-ц).
Матеріали цивільної справи не містять жодного належного та допустимого доказу про відмову відповідача ОСОБА_1 надати позивачу ОСОБА_2 оригінали правовстанавлючих документів на спадкове майно, для вчинення нотаріусом реєстраційних дій щодо цього майна, а також його відмови з`явитись до нотаріальної контори для проведення реєстрації права власності на спадщину, як другого спадкоємця.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року — скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида