Постанова                                       
Іменем України                                 
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/11645/15-ц
провадження № 61-817св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
заявники (боржники): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
заінтересована особа (стягувач) - акціонерне товариство «Універсал Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» на постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із заявами про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.
Заяви мотивовано тим, що у виконавчих листах неправильно зазначено дату набрання рішенням законної сили та законодавчо встановлений строк пред'явлення їх до виконання, а саме зазначено, що рішення набрало законної сили 31 жовтня 2018 року в день винесення касаційним судом постанови за наслідками перегляду рішення в касаційному порядку і строк пред'явлення виконавчих листів до виконання вказано - до 1 листопада 2021 року.
Разом із тим, вказували, що рішення суду набирає законної сили після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду і строк пред`явлення виконавчого листа до виконання відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» обчислюється з наступного дня після набрання рішенням законної сили, 5 листопада                 2018 року сплили строки пред`явлення виконавчих листів до виконання.
Крім цього, у виконавчих листах не визначено, в якій саме частині судове рішення підлягає до виконання боржником ОСОБА_2 , а в якій   ОСОБА_1 , не існує вказівки про солідарний обов`язок боржників виконувати судове рішення.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визнати виконавчі листи, видані 11 травня 2019 року Тернопільським міськрайонним  судом Тернопільської області по справі № 607/11645/15, такими, що не підлягають виконанню.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                     від 23 вересня 2019 року у задоволенні заяв  ОСОБА_1 , ОСОБА_2   відмовлено.
 
Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що відсутні підстави для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, оскільки строк пред`явлення їх до виконання стягувачем не пропущено, тому що суд звернув їх до виконання у відповідності до вимог Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ після повернення справи з касаційного суду. Крім того, у виконавчих листах відповідно до рішення апеляційного суду Тернопільської області визначено частки майна та обов`язок сторін відповідати перед стягувачем у межах набутої частки в нерухомому майні.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                     від 23 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою визнано виконавчі листи, видані Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 11 травня 2019 року по справі № 607/11645/15, такими, що не підлягають виконанню.
 
Враховуючи те, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області                 від 04 листопада 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове, а відповідно до положень статті 319 ЦПК України 2004 року рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк пред`явлення виконавчих листів до виконання не є пропущеним, оскільки такий сплив 05 листопада 2018 року.
Посилання судом першої інстанції на положення Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ є безпідставними, тому що вона регулює порядок звернення до виконання судових рішень, проте не змінює строків пред`явлення виконавчих листів до виконання, встановлених                            статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі АТ «Універсал Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просить судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі судове рішення місцевого суду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                  від 11 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що Інструкція з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затверджена Наказом Державної судової адміністрації України 17 грудня 2013 року № 173 (далі - Інструкція), визначає правила і порядок роботи з усіма документами, крім тих, які містять відомості, що становлять державну таємницю. 
Зазначає, що термін пред'явлення виконавчого листа  № 607/11645/15                      від 11 травня 2019 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, становить три роки.
У зв'язку із тим, що справа перебувала на розгляді у касаційному суді та була повернута до суду першої інстанції, в силу вимог пункту 29.1 Інструкції вказані виконавчі листи були звернуті до виконання після повернення справи, а тому судом було на законних підставах видано виконавчі листи стягувачеві із встановленням дати набрання законної сили рішення                          31 жовтня 2018 року, яким є судове рішення Верховного Суду. До часу повернення справи до місцевого суду банк не міг їх отримати.
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу АТ «Універсал Банк» від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому вказано, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 4 вересня 2015 року у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання приміщень предметом іпотеки та звернення стягнення на них для погашення заборгованості за кредитними договорами від 22 лютого та                    22 вересня 2008 року відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 4 листопада                  2015 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги                         АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання приміщень предметом іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.
Визнано предметом іпотеки приміщення промтоварного магазину № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , загальною площею 134,5 кв. м та приміщення промтоварного магазину № НОМЕР_2 АДРЕСА_3 , загальною площею 86,4 кв. м, що належать на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частині ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Звернуто стягнення на предмет іпотеки - приміщення промтоварного магазину № НОМЕР_3 АДРЕСА_2 , загальною площею                 134,5 кв. м, що належить на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частині ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною продажу                                      1 920 330 грн на погашення заборгованості перед АТ «Універсал Банк» за кредитним договором № 022-2008-496 від 29 лютого 2008 року у розмірі                   2 077 663 грн 59 коп.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки - приміщення промтоварного магазину № 4 по АДРЕСА_3 , загальною площею                     86,4 кв. м, що належить на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частині ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною продажу                  1 233 580 грн на погашення заборгованості перед АТ «Універсал Банк» в розмірі 1 525 122 грн 80 коп., з яких: за договором № ВL9234/К-1                               від 22 вересня 2008 року 788 564 грн 98 коп. - заборгованість із суми кредиту; 1 001 грн 95 коп. - прострочена заборгованість із суми кредиту;                152 371 грн 06 коп. - заборгованість з відсотків; за договором № ВL9247/К-1 від 22 вересня 2008 року 471 896 грн 99 коп. - заборгованість із суми кредиту; 1 035 грн 91 коп. - прострочена заборгованість із суми кредиту;                               110 251 грн 94 коп. - заборгованість з відсотків.
 
20 листопада 2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та ухвалою                               від 01 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04 листопада 2015 року залишено без змін. 
13 червня 2016 справа повернута до місцевого суду.
 
В подальшому з 19 липня 2016 року справа перебувала у апеляційному суді Тернопільської області у зв'язку з розглядом заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення від 4 листопада 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами. 
Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду від 13 вересня 2016 року у задоволенні заяви відмовлено. 
 
09 вересня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 та витребувано справу з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. За наслідками розгляду касаційної скарги постановою Верховного Суду від 31 жовтня                2018 року рішення Апеляційного суду Тернопільської області                                       від 04 листопада 2015 року залишено без змін.
 
07 травня 2019 року справа № 607/11645/15-ц повернута в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.
 
11 травня 2019 року у справі № 607/11645/15 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано два виконавчі листи відносно боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в яких вказано дату набрання рішенням законної сили 31 жовтня 2018 року, тобто дату прийняття судом касаційної інстанції постанови за наслідками розгляду касаційної скарги та строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 01 листопада                     2021 року.
 
Постановами приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області від 26 липня 2019 року відкрито виконавчі провадження за виданими судом виконавчими листами.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону  від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга АТ «Універсал Банк» підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
 
Згідно пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення від 20 лютого                2014 року у справі «Shishkov v. Russia», заява 26746/05, § 110).
 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 753/23412/17, (провадження № 61-44581сво18) зроблено висновок щодо застосування положень пункту 25 частини першої статті 353 ЦПК України, згідно з яким відповідно до зазначеної норми ухвала суду щодо задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, може бути оскаржена в апеляційному порядку.
 
З урахуванням вказаного, тлумачення пункту 25 частини першої                         статті 353 ЦПК України свідчить про те, що оскарження ухвал про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в апеляційному порядку не передбачено.
 
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Апеляційний суд вказаних вимог процесуального закону не врахував і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2019 року, якою було відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_2 ,                ОСОБА_1 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконання.
 
В свою чергу в ухвалі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України»(Skorik v. Ukraine) зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягти.
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою та запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. United Kingdom, заява 8225/78, § 57, від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France, заява 29731/96, § 96).
 
Виходячи з того, що апеляційний суд неправомірно відкрив апеляційне провадження щодо перегляду ухвали, яка не може виступати самостійним об`єктом оскарження, він не може вважатися «судом, встановленим законом» в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, заяви 29458/04, 29465/04, § 24). При цьому встановлення обмежень щодо апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, переслідує легітимну мету забезпечення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки, як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 19 березня                1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, заява 18357/91,   § 40) право на доступ до суду було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Крім того, відповідно до пункту 9 частини першої                               статті 129 Конституції України і пункту 7 частини третьої статті 2 ЦПК України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
При цьому колегія судів враховує, що обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентується процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може виступати самостійним об`єктом апеляційного оскарження, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України. Так, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Враховуючи, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є принцип верховенства права, який серед іншого передбачає, що суди мають правомірно, тобто з дотриманням норм матеріального та процесуального права використовувати надані їм повноваження, а Тернопільський апеляційний суд під час ухвалення постанови від 03 грудня 2019 року не був «судом, встановленим законом», тобто вийшов за межі своїх повноважень, підстави для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Універсал Банк» на постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року відсутні.
 
Схожа правова позиція щодо можливості оскарження судових рішень, ухвалення яких не передбачено нормами процесуального права, висловлена в постанові Великої палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 243/6674/17-к, провадження № 13-16сво18 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі                 № 127/13362/13-ц (провадження 61-14123св19).
 
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Частиною шостою статті 411 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Оскільки порушення апеляційним судом норм процесуального права, що проявилося у неправомірному відкритті апеляційного провадження щодо перегляду ухвали про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, яка не може виступати самостійним об`єктом апеляційного оскарження, призвело до ухвалення незаконного судового рішення, оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання наявності підстав для відкриття апеляційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.
 
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 грудня 2019 рокускасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання наявності підстав для відкриття апеляційного провадження у справі.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович