ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 р.	Справа № 520/13485/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О. 
позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Левченко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2020, суддя  Бідонько А.В.,  61022, майдан Свободи, 6, Харків, повний текст складено 14.01.20 по справі № 520/13485/19
за позовом ОСОБА_1  
до Державної митної служби України                      
про поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державної митної служби України № 103-к від 25.01.2012 «Про припинення перебування на державній службі» в частині припинення з 25.01.2012 ОСОБА_1 перебування на державній службі в митних органах на посаді заступника начальника Митної Варти Харківської митниці; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Митної Варти Харківської митниці; зобов`язати правонаступника Державної митної службу України в особі Митної служби ДФС України виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2012.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду, позовну заяву повернуто позивачу.
Не погодившись з даною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити судове рішення, яким поновити строк звернення до суду з адміністративним позовом до Державної митної служби України про поновлення на посаді.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що тривалий час перебував на лікуванні, про що суду надано виписку з історії хвороби. Також позивач зазначив, що в той час, коли він не перебував у закладах охорони здоров`я на лікуванні, то перебував за місцем помешкання, оскільки постійно перебував у ліжку та не міг підвестись. Зазначені обставини хвороби не були об`єктивно враховані під час розгляду Харківським окружним апеляційним судом. Також позивач послався на рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп та від 25.04.2012 № 11-рп/2012 щодо гарантування кожному захисту прав і свобод у судовому порядку та практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі Delcourt v. Belgium, Bellet v. France та «Іліан проти Туреччини».
10 березня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги. В обгрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що з вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 у справі № 2011/5456/12 слідує, що ОСОБА_1 брав участь у судових засіданнях під час розгляду матеріалів кримінальної справи, порушеної відносно нього. Крім того, згідно з відомостями, розміщеними в Єдиному державному реєстрі судових рішень, Арсені В.Ф. брав участь і у інших судових засіданнях по справі № 2011/5456/12 (постанова від 21.05.2013 по справі № 2011/5456/12), що підтверджує, що стан здоров`я позивача на той час дозволяв йому брати участь у судових засіданнях, та спростовує неможливість подання ним позову. Таким чином, представник відповідача вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 є законною і обгрунтованою.   
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущені строки звернення до суду з даним позовом.
Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду погоджується з огляду на наступне.
          За змістом ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
                   Згідно з ч. 1 ст. 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
                   Відповідно до п. 6 ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
          Приписами ч. 1, 2 та 5 ст. 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
          Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
                   Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.          
          Враховуючи наведене вище, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
          Колегія суддів зазначає, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
          Для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.
                   Предметом спору у даній справі є наказ Державної митної служби України № 103-к від 25.01.2012 «Про припинення перебування на державній службі» в частині припинення з 25.01.2012 ОСОБА_1 перебування на державній службі в митних органах на посаді заступника начальника Митної Варти Харківської митниці, а також правовідносини з приводу поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Митної Варти Харківської митниці та виплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 25.01.2012.
          Як слідує зі змісту поданого позову, про існування оскаржуваного наказу ОСОБА_1 був обізнаний ще у 2012 році, проте за судовим захистом звернувся до суду лише у грудні 2019 року, що не заперечується позивачем. 
          Відповідно до ч. 6 ст. 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Досліджуючи надану позивачем довідку Комунального некомерційного підприємства "Міська поліклініка № 6", колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 у лютому 2012 року направлений на стаціонарне лікування до Міської клінічної лікарні № 8 лікарем-кардіологом. У травні 2012 року невропатологом поліклініки направлений на стаціонарне лікування в неврологічне відділення Міської клінічної лікарні № 18. У листопаді 2012 року позивач пролікувався у терапевтичному відділенні Міської клінічної лікарні № 18; у січні 2013 року оглянутий спеціалістами МСЕК, позивача визнано інвалідом 3 групи з 08.01.2013 та пройшов амбулаторний курс лікування у лікаря-невропатолога. З 24.04.2013 по 10.05.2013 позивач пролікувався на денному стаціонарі стосовно хронічних хвороб. У листопаді 2013 року позивач направлявся  на стаціонарне лікування до Міської клінічної лікарні № 8. У вересні 2014 року лікарем-кардіологом ОСОБА_1 направлявся на стаціонарне лікування в Міську клінічну лікарню № 8. У жовтні 2015 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в Міській клінічній лікарні № 8. У липні 2016 року позивача було госпіталізовано  до Центральної районної лікарні м.Валки. 28 квітня 2017 року позивача оглянуто на дому спеціалістами МСЕК, ОСОБА_1 визнано інвалідом першої групи "Б" безстроково.  
Разом з тим, слід  зазначити, що поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Зважаючи на дату винесення спірного наказу - 25.02.2012, а також тривалі проміжки часу між стаціонарними лікуваннями ОСОБА_1 протягом семи років, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки не перешкоджали своєчасному зверненню до суду. Жодних інших причин пропуску строку звернення до суду, які б унеможливлювали і не залежали від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, судом не встановлено, позивачем не надано, а тому ухвала суду про повернення позовної заяви є правомірною.
          Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява № 45783/05).
          Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, заява № 23436/03).
                   У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
          У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.
          Відповідно до вимог п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України  позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
          Згідно з ст. 316  КАС України      суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року по справі № 520/13485/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  16.03.2020