Постанова                                            
Іменем  України                                            
 
15 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 331/1863/18
провадження № 61-6563св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2018 року у складі судді Антоненко М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 06 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені.
Позовна заява мотивована тим, що з 27 квітня 1984 року по 02 квітня 
2012 року він працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» державного підприємства «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця». У порушення норм статей 47, 116 КЗпП України, у день звільнення, йому виплата заробітної плати у повному обсязі здійснена не була. Остаточний рахунок у сумі 12 320 грн 10 коп. (без вирахування податків) було здійснено 12 січня 2018 року на підставі судового рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року, що набрало законної сили 
16 листопада 2017 року.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 02 квітня 2012 року по 11 січня 2018 року включно у сумі 410 714 грн 72 коп., компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати у сумі 12 654 грн 96 коп. та понесенні судові витрати.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 02 квітня 2012 року по 11 січня 2018 року включно у сумі 284 977 грн 68 коп. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати у сумі 12 654 грн 96 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обчислення розміру середньої заробітної плати здійснено у відповідності до вимог пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
З урахуванням висновків Конституційного Суду України Верховний Суд України у постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-159цс13 зазначив, що невиконання роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за статтею 117 зазначеного Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду.
Судом встановлено, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку з 02 квітня 2012 року по 11 січня 2018 року включно. Крім цього, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою виплати розрахунку при звільненні, яка відповідно до 
статті 34 Закону України «Про оплату праці» мала бути виплачена відповідачем відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги позивача у цій справі, керувався статтями 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення. Апеляційний суд погодився із таким висновком суду першої інстанції. Суд першої інстанції, розглядаючи справу, правильно виходив із того, що відповідно до вимог частини першої 
статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,                     ПАТ «Українська залізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції. Клопотання ПАТ «Українська залізниця» про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2018 року задоволено. Зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду 
м. Запоріжжя від 20 вересня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі.
У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано до спірних правовідносин положення статті 233 КЗпП України, оскільки тривалість строку, протягом якого ОСОБА_1 не звертався до суду (з 02 квітня 
2012 року до 11 березня 2017 року) дає підстави вважати, що це звичайний спосіб збільшення суми позовних вимог через умисне затягування часу. Рішення Запорізького апеляційного суду про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку у справі № 331/4461/17-ц винесено та набрало законної сили 16 листопада 2017 року. Позов про стягнення середнього заробітку заявлено лише 
22 лютого 2018 року, у той же час ОСОБА_1 звільнився ще 02 квітня 
2012 року. При звільненні з ОСОБА_1 було здійснено розрахунок, тому ще з квітня 2012 року позивач міг і повинен був дізнатися про належну йому до сплати суму грошових коштів. 
Суди при винесенні рішень не врахували доведеного факту відсутності вини відповідача, що є неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Суди не врахували положення пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за  час  затримки  розрахунку  з урахуванням спірної суми,  на яку той мав право,  частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За рішенням суду першої інстанції стягнуто суму, що у 71 раз перевищує середній місячний заробіток позивача та у 24 рази перевищує заборгованість із заробітної плати. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.  
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 з 27 квітня 1987 року по 02 квітня 2012 року працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» державного підприємства «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця». 
Остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати у сумі 12 320 грн 10 коп. (без вирахування податків) було здійснено 12 січня 2018 року на підставі судового рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року, що набрало законної сили 16 листопада 2017 року. 
Фактичні обставини справи підтверджуються копіями письмових доказів: паспорта та трудової книжки ОСОБА_1 ; рішення від 26 червня 2017 року та ухвали від 16 листопада 2017 року; банківської виписки, листа 
ПАТ «Українська залізниця» № 319 від 15 лютого 2018 року; особових рахунків за лютий-березень 2012 року.
ОСОБА_1 має право на виплату йому середнього заробітку з 02 квітня 
2012 року по 11 січня 2018 року включно.
ОСОБА_1 було звільнено у квітні 2012 року, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із його заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за лютий та березень 
2012 року, поділеної на кількість відпрацьованих днів за цей період.
За період з дати звільнення ОСОБА_1 12 квітня 2012 року до дати розрахунку 12 січня 2018 року кількість робочих днів складає 1 446, з яких: 2012 рік - 188 днів; 2013 рік - 251 день; 2013 рік - 251 день; 2015 рік - 
250 днів; 2016 рік - 251 день; 2017 рік - 248 днів; 2018 рік - 7 днів.
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 284 977,68 із розрахунку 1 446 робочих днів ? 197 грн 08 коп.
Сума заборгованості по заробітній платі за рішенням суду була виплачена ОСОБА_1 без вираховування податків, у зв`язку із чим розмір компенсації повинен розраховуватися з суми 9 917 грн 68 коп. (сума 12 320 грн 10 коп. за вирахуванням 18 % податку на доходи фізичних осіб та військового збору 
1,5 %) та із застосуванням коефіцієнту 1,276 обчисленого із індексів інфляції з червня 2012 року по грудень 2017 року, який застосовується до заборгованості по заробітній платі яка виникла в квітні 2012 року, та виплачена в січні 2018 року.
Виходячи з наведеного, розмір компенсації становить 12 654 грн 96 коп. 
(9 917,69 ? 1,276).
Згідно з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати заробітної плати за 135 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 12 320 грн 10 коп.
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ПАТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
За змістом частини шостої статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. 
Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
ОСОБА_1 було звільнено 02 квітня 2012 року, а остаточний розрахунок по заробітній платі з ним було проведено 12 січня 2018 року. 
Виходячи з установлених обставин справи, суди попередніх інстанцій обґрунтовано задовольнили позовні вимоги позивача простягнення з відповідачакомпенсацію (індексацію) втрати частини заробітної плати в сумі 12 654 грн 96 коп. на підставі статті 34 Закону України «Про оплату праці» згідно з якою компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі 
№ 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя 
статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.
Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі 
№ 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 
2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до 
статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У справі, яка переглядається, суди, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день проведення повного розрахунку за період із 02 квітня 2012 року по 12 січня 2018 року у розмірі 284 977 грн 68 коп., який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого
1995 року № 100.
Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, виходячи з такого.
У справі № 331/1861/17 судами було встановлено, що при звільненні 
ОСОБА_1 йому мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку у подвійному розмірі годинної ставки за формулою - 1 080 годин помножується на годинну ставку у сумі 15 грн 11 коп. у подвійному розмірі, що разом становить 32 637 грн 60 коп., а фактично було виплачено 20 317 грн 50 коп. 
Відповідно до матеріалів справи та встановлених судами попередніх інстанцій обставин позивач не довів, що зверталася на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати. Таке право позивач реалізував лише у березні 2017 року, подавши позов про стягнення заборгованості із заробітної плати, та у лютому 2018 року подавши цей позов, що не свідчить про послідовність і добросовісність поведінки позивача щодо реалізації своїх трудових прав на одержання належних при звільненні сум.
Верховний Суд враховує, що заборгованість із заробітної плати за 135 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 12 320 грн 10 коп., є більше ніж у двадцять три рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (284 977 грн 
68 коп.).
У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заборгованості із заробітної плати за 135 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 12 320 грн 10 коп.
Верховний Суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (284 977 грн 68 коп.) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи Верховний Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
Тому у відповідній частині рішення судів підлягають зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за 
статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 40 000 грн.
Обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин відповідно до статті 233 КЗпП України встановлюється тримісячний строк для звернення до суду з позовом.
За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 
№ 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 
2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проте, у цій справі судами встановлено, що остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати у сумі 12 320 грн 10 коп. було здійснено 12 січня 2018 року, а з цим позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у лютому 2018 року, тобто без пропуску строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні зі зменшенням розміру стягнутого з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 284 977 грн 68 коп. до 40 000 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши його розмір з 284 977 грн 68 коп. до 40 000 грн.
В іншій частині судові рішення залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович