ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 328/134/20(2-а/328/9/20)	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді (доповідача) Кругового О.О.,
                               суддів:  Баранник Н.П., Шлай А.В.,     
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27.02.2020 року в адміністративній справі № 328/134/20(2-а/328/9/20) за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)   про скасування рішення, зобов`язання вчинити дію та відшкодування шкоди,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішеньУправління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 09.01.2020 року про повернення виконавчого документу стягувачу;
- стягнути з відповідача відшкодування шкоди, заподіяної його протиправним рішенням в розмірі 300.93 грн.
В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначила, що на час виготовлення виконавчого листа по справі № 2-а-5456/2011 діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606/-XIV, в якому не передбачалось повернення виконання виконавчих документів через припинення боржника-юридичної особи.
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 27.02.2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами адміністративного позову.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 23.12.2011 року № 2-а-5456/2011 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Токмак та Токмацькому районі Запорізької області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 підвищення пенсії згідно статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та частини 1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з 01.06.2011 року до 22.07.2011 року з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Дане рішення залишено в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду                     від 28.08.2013 року № 2-а-5456/2011 та набрало законної сили.
05.12.2013 року позивачу Токмацьким районним судом Запорізької області виданий виконавчий лист у справі № 2-а-5456/2011 про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Токмак та Токмацькому районі Запорізької області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 підвищення пенсії згідно статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та частини 1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з 01.06.2011 року до 22.07.2011 року з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.
Відповідно до довідки про здійснення нарахування на виконання рішення суду Токмацького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на виконання постанови Токмацького районного суду Запорізької області від 23.12.2011 року № 2-а-5456/2011 нараховано ОСОБА_2 300 грн. 93 коп.
Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 02.04.2019 року № 2-а-5456/2011 поновлено строк пред`явлення виконавчого листа № 2-а-5456/2011 від 05.12.2013 року до виконання.
В подальшому представник позивачки ОСОБА_3 звернувся до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби ГТУЮ в Запорізькій області із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа від 05.12.2013 року № 2-а-5456/2011, виданого Токмацьким районним судом Запорізької області.
Згідно повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу                           від 09.01.2020 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Юлдашев А.А. повернув виконавчий документ № 2-а-5456/2011 від 05.12.2013 року, виданий Токмацьким районним судом Запорізької області, стягувачу на підставі п. 5 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку з припиненням юридичної особи Токмацького об`єднаного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 37830810).
Не погодившись з обґрунтованістю прийняття вказаного рішення, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстав для визнання незаконним рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та зобов`язання виконавця відкрити виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-а-5456/2011 від 05.12.2013 року, в межах спірних правовідносин, відсутні.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до  ст. 19 Конституції України  правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1  ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частинами першою та другою  статті 15 Закону України "Про виконавче провадження"  передбачено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. 
У відповідності до п.5 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо юридичну особу - боржника припинено.
Як свідчать встановлені обставини справи, боржником по виконавчому листу                   від 05.12.2013 року №2-а-5456/2011 є Токмацьке об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
В свою чергу, станом на час звернення позивача до державного виконавця із заявою про прийняття виконавчого листа до виконання, юридична особа боржник  - Токмацьке об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області припинено шляхом реорганізації на підставі постанови КМУ «Деякі питання функціонування органів пенсійного фонду України» від 22.08.2018 року № 628, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Відтак, з урахуванням вищевикладеного та з огляду на приписи п. 5 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідач правомірно повернув стягувачу  виконавчий документ від 05.12.2013 року №2-а-5456/2011 без виконання, про що склав відповідне повідомлення про повернення виконавчого документу від від 09.01.2020 року.
Що стосується посилань позивача на неможливість застосування відповідачем приписів п. 5 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», з огляду на те, що станом на грудень 2013 року - дату видання виконавчого документу, законодавцем не було передбачено можливості повернення виконавчого документу без виконання з підстав припинення юридичної особи боржника, то колегія суддів апеляційного суду вважає їх безпідставними, оскільки у відповідності до приписів ст. 58 Конституції України до спірних відносин може бути застосовано лише норму Закону, що є чинна на час їх виникнення. Таким чином, оскільки із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа позивач звернувся в січні 2020 році, відповідачем було правомірно застосовано норми п. 5 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», яка була чинна станом на січень 2020 року.
Також, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що державний виконавець повинен був прийняти виконавчий документ до виконання незважаючи на припинення юридичної особи боржника та згодом самостійно вирішити питання про заміну боржника у виконавчому провадженні з огляду на наступне.
У відповідності до приписів ст. 379 КАС України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Суд розглядає питання про заміну сторони виконавчого провадження в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням державного виконавця або заінтересованої особи, які звернулися з поданням (заявою), та учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду. Ухвалу суду за результатами вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом.
Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 5 ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Отже, чинним законодавством не передбачено можливості самостійної заміни державним виконавцем  сторони виконавчого провадження, натомість, в разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження, лише після відкриття виконавчого провадження,  державний виконавець наділений повноваженнями на звернення до суду із заявою про зміну сторони виконавчого провадження. В разі ж якщо припинення сторони, на яку судовим рішенням покладено певний обов`язок, відбулось до відкриття виконавчого провадження, із заявою про заміну боржника у виконавчому листі до суду має звертатись саме зацікавлена особа, зокрема, стягувач на підставі ч. 4 ст. 379 КАС України.
Таким чином, саме позивач на даний час вправі звернутись до суду із заявою про заміну сторони у  виконавчому листі в порядку ст. 379 КАС України для забезпечення подальшого виконання виконавчого документу. 
Доводи позивача з приводу протиправності дій відповідача  огляду на відсутність в ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» такої підстави для повернення виконавчого листа як припинення юридичної особи - боржника, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими оскільки ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено випадки повернення виконавчого документу, шляхом прийняття відповідної постанови, після прийняття виконавчого документу до виконання, в свою чергу, у даній справі виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 5 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», шляхом прийняття повідомлення, без прийняття виконавчого документу до виконання. 
Суд зазначає, що оскільки повернення виконавчого документу стягувачу у даній справі відбулось без прийняття до виконання на підставі п. 5 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», приписи ст. 37 вказаного законного до спірних відносин не застосовуються, оскільки ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» регулює суспільні відносини які відмінними від тих, що становлять предмет доказування у даній справі. 
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції - відсутні.
Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27.02.2020 року в адміністративній справі №328/134/20(2-а/328/9/20) - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

   
Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай