Номер провадження: 22-ц/813/4645/20 
Номер справи місцевого суду: 947/22849/19
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого - Черевка П.М.
Суддів                    -  Громіка Р.Д., Драгомерецький М.М.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2019 року за заяву позивачки ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:
 
Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 625000 (шістсот двадцять п`ять тисяч) гривень та моральної шкоди в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. Одночасно, з позовом позивачка надала до суду заяву про забезпечення позову та просить накласти арешт та заборонити вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження земельної ділянки, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , загальною площею 0396 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 514726551101, кадастровий номер 5110136900340140261 та розташованого на ній будинку (адреса АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна639727751101. Також просить забезпечити позовну заяву, шляхом заборони, до вирішення справи по суті та набрання рішенням суду законної чинності, проводити будь-які будівельні роботи на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , загальною площею 0396 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 514726551101, кадастровий номер 5110136900340140261 та розташованого на ній будинку (адреса АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна639727751101.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2019 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову - задоволено.
Накладено арешт та заборонити вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження земельної ділянки, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , загальною площею 0396 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 514726551101, кадастровий номер 5110136900340140261 та розташованого на ній будинку (адреса АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна639727751101, до розгляду справи по суті.
Заборонено, до вирішення справи по суті та набрання рішенням суду законної чинності, проводити будь-які будівельні роботи на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , загальною площею 0396 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 514726551101, кадастровий номер 5110136900340140261 та розташованого на ній будинку (адреса АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна639727751101.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення, в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2019 року та відмовити у задоволенні заяви.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів 2. 4. 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, гарантує право кожному на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, а саме у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи (див. рішення від 19 квітня 1994р. у справі «Ван де Харк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), серія А, №288, ст.20, п.61). Ступінь, в якому цей обов`язок вказувати причини застосовується, може варіюватися в залежності від характеру рішення. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), §58, рішення від 10 лютого 2010р., №4909/04) (див. також рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994р., серія A, №303-A, заява № 18390/91, п.29).
При цьому розуміння змісту норм Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.
Таким заходом забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії суд захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом накладення заборони вчиняти певні дії.
Позивач, звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову посилався на те, що вона є власником земельної ділянки та дачного будинку за адресою АДРЕСА_3 на території Дачно-будівельного кооперативу «Сонячна поляна». Відповідачка ОСОБА_1 є власником суміжної земельної ділянки. У травні 2019 р. на земельній ділянці відповідачки було розпочато будівельні роботи по підготовці до капітального будівництва житлового будинку, внаслідок чого в будинку позивачки з`явились пошкодження, які можуть стати причиною руйнування будинку. Позивачка ОСОБА_3 зазначила, що на даний час їй достеменно відомо, що відповідачка хоче відчужити належне їй нерухоме майно, а саме земельну ділянку, яка знаходиться за адресоюм. АДРЕСА_1 та розташований на ній будинок (адреса АДРЕСА_2 ). Крім того, проведення будівельних робіт (реконструкції будинку) відповідачки ОСОБА_1 , може призвести до повного руйнування будинку позивачки, що в свою чергу може призвести до ускладнення або зробить неможливим виконання рішення по даній справі.
Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.
Відповідно до ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.
Доводи апеляційної скарги, а саме те, що заява позивача не містить пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення позову є необґрунтованими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та спростовані дослідженими судом доказами, яким дана правильна правова оцінка.
Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову, у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, за наявності яких законодавець встановив обов`язок суду щодо застосування зустрічного забезпечення (ч. 3 ст. 154 ЦПК України).
Враховуючи викладене, дослідивши заяву про забезпечення позову, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до висновку про обґрунтованість зазначеної заяви, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.
Щодо посилання скаржника на співпадіння предмету позову та вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення суду, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р. - розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися. зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна роза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою явою, позовним вимогам.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих добросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення,
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
В разі задоволення позовної заяви ОСОБА_3 , у випадку невиконання в добровільному порядку Відповідачем рішення суду, Позивачу доведеться звернутися до виконавців та задовольняти вимоги шляхом реалізації майна ОСОБА_1 , проте якщо остання до завершення розгляду справи відчужить майно, то виконання рішення суду в примусовому порядку- стане неможливим, оскільки сума є значною, а Відповідач є громадянкою іншої держави. Задоволення заяви про забезпечення позову сприятиме відновленню прав позивача. Крім цього, невжиття такого заходу, як заборони до вирішення справи по суті проводити будь-які будівельні роботи на земельній ділянці яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та будівельних робот (реконструкції) будинку , можуть призвести до повного руйнування будинку, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Арешт майна - це сукупність заходів, що передбачають оголошення заборони розпоряджатися ним, тобто обмежують власника лише у правомочності розпорядження майном, не позбавляючи власника прав володіння та користування арештованим майном.
Таким чином посилання скаржника на порушення судом першої інстанції ч.10 ст. 150 ЦПК України є необґрунтованими.

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги те, що не вжиття заходів забезпечення позову може призвести до невиконання майбутнього рішення суду, та накладення арешту, у повній мірі забезпечить позовні вимоги в межах предмету спірних відносин між сторонами правильним є висновок суду, щодо задоволення клопотання про накладення арешту на майно.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює, висновок суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами справи, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали не знайшли своє відображення в матеріалах справи, а отже є необґрунтованими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та спростовані дослідженими судом доказами, яким дана правильна правова оцінка.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20.03.2020 року.

Головуючий                                                                П.М. Черевко

Судді:                                                                        Р.Д. Громік

                       М.М. Драгомерецький