ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Постанова
Іменем України
11 березня 2020 року м. Херсон
справа № 650/994/19
провадження № 22-ц/819/291/20
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого – Радченка С.В.,
суддів:  Бездрабко В.О., Приходько Л.А.,
секретар: Шибінська А.Л.
позивач – ОСОБА_1 , представник – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 , представник – адвокат Іщенко Олег Олександрович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційну скаргу  адвоката Іщенка Олега Олександровича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 28 листопада 2019 року, постановленого під головуванням судді Хомик І.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання розписки без укладення письмового договору позики недійсною, стягнення судового збору,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.03.2017 року між ним та ОСОБА_3 було укладено усний договір позики на отримання грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США, що підтверджується власноручно наданою відповідачем розпискою, які останній зобов`язався повернути до 01.11.2017 року. Однак відповідач борг не повернув, чим порушив виконання свого зобов`язання. 01.06.19 року позивач звернувся до відповідача з досудовою вимогою повернення боргу. Відповідач відповіді на вимогу не надав і боргові зобов`язання не виконав. Посилаючись на наведене, просив стягнути с ОСОБА_3 борг в сумі 262989,50 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у сумі 72318,37 грн., інфляційні збитки в сумі 46549,05 грн. та 3% річних в сумі 12774,81 грн та судові витрати.
У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання розписки без укладення письмового договору позики недійсною, стягнення судового збору зазначаючи, що він отримав від ОСОБА_1 у травні місяці 2016 року 3200 доларів США зі сплатою щомісячно 5% від суми позики за користування грошовими коштами. Щомісячно сплачував відсотки. Однак через деякий час ОСОБА_1 почав вимагати повного повернення боргу, погрожуючи при цьому йому особисто та його дружині. В зв`язку з цим він змушений був на невигідних умовах продати одному з членів родини ОСОБА_1 автомобіль КАМАЗ і сплатити ОСОБА_1 спочатку 1200 доларів США, а потім ще 800 доларів США. ОСОБА_1 шляхом погрози змусив його написати розписку від 29.03.17 року, хоч фактично він борг повернув. Під час повернення боргу ОСОБА_1 відмовився надати розписку про отримання коштів. Крім того у розписці від 25.03.17 року сума боргу зазначена в іноземній, а не національній валюті. Договір позики він і ОСОБА_1 не укладали у письмовій формі, тому вимоги ОСОБА_1 є незаконними. Посилаючись на наведене, просив визнати недійсною розписку від 29.03.17 року, яка була надана ОСОБА_1 без укладення письмового договору позики, стягнути сплачений судовий збір.
Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 28 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 262 989,50 грн заборгованості за договором позики. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
           Відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог.
Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту укладення договору позики між сторонами та передання позивачем грошових коштів відповідачу, який останній у встановлений договором строк не повернув, що є підставою для стягнення із відповідача на користь позивача суми позики. Враховуючи те, що сума позики визначення в іноземній валюті - доларах США без зазначення еквіваленту національної валюти, відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат, пені та 3% річних.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив з їх необґрунтованості.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

 Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати, справу направити для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі. Зокрема, апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд підійшов формально та упереджено до розгляду справи, не звернув уваги на доводи ОСОБА_3 та його адвоката, що розписка була написана під психологічним тиском та без укладення договору, фактично кошти в сумі 10000 дол США не передавались, а отримані кошти у значно меншому розмірі були повернуті ОСОБА_3 з урахуванням відсотків. Крім того, позивач не пояснив, а суд не встановив джерело надходження валютних коштів у офіційно безробітного ОСОБА_1 та можливості надання в борг такої суми коштів. Також посилається на те, що офіційною грошовою одиницею України є гривня, а тому здійснення валютних операцій можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії, якої ОСОБА_1 не має.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, як законне та обгрунтоване.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

29.03.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на отримання грошових коштів у розмірі на загальну суму 10 000,00 доларів США, що підтверджується власноручно наданою відповідачем розпискою, які останній зобов`язався повернути до 01.11.2017 року (а.с.46). 

01.06.19 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 досудову вимогу щодо повернення боргових зобов`язань, яка залишилась без виконання (а.с.75-76).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що  не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.
Суд першої інстанції належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що існування між сторонами позикових відносин підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою, яка підтверджує як факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 10000 дол. США, так і обов`язок їх повернути до 01.11.2017 року, проте відповідач суму позики не повернув, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача вказаної суми позики.
Доводи апеляційної скарги про фіктивність договору позики чи укладення його під примусом зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що для здійснення валютних операцій необхідна індивідуальна ліцензія, з огляду на таке.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення  валютного законодавства.
У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті  або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без  громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.
У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.
Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.
У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний  для здійснення такої операції.
Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;
б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;
в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;
г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;
д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських  рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами  іноземних  інвесторів  за  угодами про розподіл продукції;
е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.
У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Зазначений правовий висновок викладено в Постанові Великої палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.

       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 березня 2020 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько