ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«16» березня 2020 року
м. Харків
справа № 619/2809/19-ц
провадження № 22ц/818/1650/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Бровченка І.О., Маміної О.В., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року в складі судді Калиновської Л.В.
                                       в с т а н о в и в:
У липні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі.

Позовна заява мотивована тим, що з 2006 року по 15 травня 2009 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із нею.

Зазначила, що відповідач, починаючи з 2009 року жодним чином не цікавиться станом здоров`я дитини, не приймає участі у вихованні та утриманні їхнього сина, усі обов`язки щодо виховання та гідного утримання дитини вона виконує самостійно та за власні кошти.

Вказала, що вона неодноразово пропонувала відповідачу сплачувати аліменти на утримання їхнього сина у добровільному порядку, але угоди про добровільну сплату аліментів між ними досягнуто не було. ОСОБА_2 кожного разу обіцяв їй надавати кошти для утримання дитини, але кожного разу порушував свої обіцянки, при цьому, не пояснюючи причину такої своєї поведінки.

Зазначила, що їй відомо, що у відповідача інших дітей не має, стягнень за виконавчими документами він не здійснює, непрацездатних членів сім`ї ОСОБА_2 також не має.

Посилалася на те, що їхній син є учнем 8-А класу «Малоданилівського ліцею» та щомісяця вона сплачує суму у розмірі 750,00 грн, яка складається з шкільних обідів в розмірі 400,00 грн та витрат на потреби школи і класу в розмірі 350,00 грн. ОСОБА_3 відвідує факультативні (додаткові) заняття з англійської мови, алгебри та геометрії, вартість яких становить 2880,00 грн на місяць. Також, вона витрачає щомісяця приблизно 1500,00 грн на придбання одягу для дитини та 1000,00 грн щомісяця для придбання зошитів, підручників, канцелярських товарів, екскурсій тощо. Починаючи з 2012 року, ОСОБА_3 перебуває на «Д» обліку у Центрі первинної медико-санітарної допомоги Дергачівської районної ради «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини» з діагнозом атопічний дерматит. У зв`язку з таким станом здоров`я дитини, їхній син потребує щорічного санаторно-курортного оздоровлення, посиленого харчування та додаткових медичних препаратів, що дозволяють підтримувати його стан здоров`я та забезпечують повноцінний спосіб життя. Крім того, для всебічного та повного морального та духовного розвитку, дитина має відвідувати різні гуртки, секції тощо, витрати, на які вона також змушена здійснювати самостійно та за власні кошти, однак, її доходів значною мірою не вистачає для повноцінного утримання дитини.

Вказала, що їй відомо, що ОСОБА_2 офіційно ніде не працевлаштований, офіційного доходу не має, натомість має нерегулярний мінливий дохід, але, де саме працює відповідач, вона не знає.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000,00 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 500,00 грн щомісячно, починаючи з 23 липня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду змінити та зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з нього на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2500,00 грн до 1500,00 грн щомісячно, починаючи з 23 липня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначив, що він не має постійного місця роботи, має мінливий дохід, в середньому близько 4000,00-5000,00 грн на місяць; що стягуючи з нього аліменти в розмірі 2500,00 грн щомісяця суд першої інстанції не обґрунтував, чому саме в такому розмірі визначено суму аліментів; що, враховуючи встановлені розмірі прожиткового мінімуму, суд першої інстанції стягнув з нього аліменти у завищеному розмірі, без врахування часткового визнання ним позовних вимог, його доходів, без врахування обов`язку матері дитини з надання їй матеріальної допомоги.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що сума аліментів у розмірі 2500,00 грн відповідає обставинам справи та не суперечить вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 2006 року по 15 травня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом з матір`ю, яка проживає по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 навчається у 8-А класі Комунального закладу «Малоданилівський ліцей» Малоданилівської селищної ради Харківської області (а.с.11).

Із довідки сімейного лікаря вбачається, що ОСОБА_3 з 2012 року перебуває на диспансерному обліку в Малоданилівській амбулаторії ЗПСМ з діагнозом атопічний дерматит, стороннього догляду не потребує (а.с.11, 48, 49).

Як вбачається з копії трудової книжки АЕ№273325 20 грудня 2007 року ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду комірника за трудовим договором № 3253/20071225005 від 25 грудня 2007 року та 01 вересня 2008 року звільнено з посади за власним бажанням за статтею 38 
КЗпП України. 09 лютого 2009 року ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду охоронника на оптовій площадці в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ХарОптТорг» та 19 червня 2009 року звільнено з посади за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. 

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини (далі - Конвенція ООН про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого статтею 141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини.

Відповідно до статті 80 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:  стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.  Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року становить 2027,00 гривень, з 1 липня – 2118,00 гривень, з 1 грудня – 2218,00 гривень; тобто мінімальний гарантований розмір аліментів з 1 січня 2019 року не може становити менше 1013,50 гривень, з 1 липня – 1059,00 гривень, з 1 грудня – 1109,00 гривень. 

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина в розмірі 2500,00 грн, який з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу.

Задовольняючи позов частково та стягуючи аліменти на утримання сина в розмірі 2500,00 грн щомісяця і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 є працездатною людиною і як батько зобов`язаний матеріально утримувати свою дитину, забезпечивши її мінімально необхідними благами, які потрібні для її життя та виховання, однак не надає такої матеріальної допомоги на утримання дитини, ухиляється від обов`язку по утриманню своєї дитини, також суд першої інстанції врахував стан здоров`я та матеріальне становище сторін та дитини.

При цьому, суд виходить з необхідності забезпечення права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що, враховуючи встановлений розмір прожиткового мінімуму, суд першої інстанції стягнув з нього аліменти у завищеному розмірі без врахування часткового визнання ним позовних вимог, його доходів, без врахування обов`язку матері дитини з надання їй матеріальної допомоги, не заслуговують на увагу, оскільки законодавством України закріплено виключно гарантований державою рівень мінімального матеріального забезпечення громадянина України, у тому числі, дитини до досягнення нею певного віку, тоді як при визначенні розміру аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу сину у розмірі 2500,00 грн, що є достатнім та таким, що відповідає потребам дитини, спрямований на забезпечення його гармонійного розвитку. 

Посилання ОСОБА_2 на те, що він не має постійного місця роботи, має мінливий дохід, в середньому близько 4000,00-5000,00 грн на місяць, є необґрунтованими, оскільки апелянтом не надано належних та допустимих доказів того, що він дійсно має дохід саме в такому розмірі. Ані матеріали справи, ані додатки до апеляційної скарги таких доказів не містять.

З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                 І.О. Бровченко

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.