ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року  
м. Черкаси   
справа № 691/1040/19 провадження № 22-ц/821/616/20 категорія 304090200  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Бородійчука В.Г.,
суддів: Василенко Л.І., Нерушак Л.В.
учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»
відповідач: ОСОБА_1 .
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 15 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Черненка В.О., дата складання повного тексту не вказано. 

в с т а н о в и в :

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» Чепіга Д.О. (далі - Банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
У порушення умов кредитного договору, а також норм цивільного права, відповідач зобов`язання, за вказаним договором, належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 10 липня 2019 року виникла заборгованість у сумі 24603,85 грн., яка складається із: 9686,76 грн. - заборгованість за тілом кредита; 5719,15 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6808,99 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 741,15 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 - штраф (фіксована частина); 1147,80 грн. - штраф (процентна складова).
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.12.2014 року в сумі 24603,85 грн. та судовий збір в сумі 1921,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 15 січня 2020 року у задоволені позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не надав жодного доказу, що надані ним Умови та Правила надання банківських послуг дійсно є складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Крім того, встановлено, що починаючи з 14.12.2015 року по 27.05.2019 року ОСОБА_1 здійснив погашення фактично отриманих коштів в загальному розмірі 291309,93 грн., тому, враховуючи кредитний ліміт, зазначений банком у розмірі 5000 грн., вимога банку до останнього про стягнення заборгованості за тілом кредиту є безпідставною та до задоволення не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2020 року АТ КБ «Приватбанк» подав до Апеляційного суду скаргу, в якій просив скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 15 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначене рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, безпідставним, незаконним.
Зазначено, що позивачем надана до суду копія Анкети-заяви від 19.12.2014 року, з якої чітко вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами.
19.12.2014 року позичальнику відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» на яку встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 5000 грн.
Відповідач після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.
Вказує, що виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача - баланс станом на дату укладення кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції).
Щодо висновку суду першої інстанції про те, що заборгованість за тілом кредиту нібито погашена, зазначає, що дана кредитна лінія є поновлюваною, тобто передбачає багаторазове використання та погашення кредитних коштів у рамках встановленого ліміту. Відповідачем не надано доказів, що свідчили б про повне погашення кредитного ліміту. Суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення заборгованості.
Суд місцевого суду врахував лише погашення клієнта, та не врахував витрати клієнтом кредитних коштів, що відображені у розрахунку та у виписці.
Суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору на протязі 2014-2019 років, частково сплачуючи заборгованість за договором у тому числі відсотки, пеню та комісії (погашення відображені у розрахунку заборгованості в графі «Сума погашення за наданим кредитом»), а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.
Незастосування судом названих норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи призвело до ухвалення незаконного рішення. Оскільки кредитний договір укладений між сторонами є дійсним, а тому підлягає виконанню.
Отже, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення. 

У відзив на апеляційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

В судовому засіданні встановлено (виходячи з позовної заяви), що відповідно до укладеного з АТ КБ «Приватбанк» договору б/н від 19.12.2014 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Як вбачається з позовної заяви, договір був укладений, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, з отриманням платіжної картки та персональний ідентифікаційного номеру для авторизації.
До кредитного договору банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщенні на сайті: https://privatbank.ua/terms/.
Відповідно до наданих банком розрахунків заборгованості ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає до відхилення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В апеляційній скарзі, особа, що її подає просить викликати її в судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ч. 4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.
Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за тілом кредиту, за відсотками, пенею, а також штрафу (фіксованої та процентної складової).
У відповідності до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Суд першої інстанції зазначив, що в анкеті-заяві, доданій банком, читабельною є лише її частина, в основному та, де зазначені відомості про позичальника. Крім того, з Анкети-заяви можливо визначати, що процентна ставка у ній не зазначена, а також не вказаний кредитний ліміт, та яка саме видавалася позичальнику (відповідні графи є порожніми). Інші відомості з Анкети-заяви не вбачаються, оскільки є нечитабельними.
Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року було зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» надати суду читабельні копії документів, а саме: розрахунок заборгованості за договором б/н від 19.12.2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , станом на 10.07.2019 року; Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та копію паспорта відповідача (а.с. 48).
Проте, на виконання вищевказаної ухвали, АТ КБ «Приватбанк» читабельну копію Анкети-заяви не надав, зазначивши, що документи долучені до позовної заяви є максимально гарної якості (а.с. 51).
Також, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказаний документ станом на 19 грудня 2014 року містив умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки даний доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що АТ КБ «Приватбанк» не надано належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів, погоджується із висновками суду першої інстанції, що із наявної в матеріалах справи та дослідженої судом Анкети-заяви про приєднання до Умов не можливо дійти висновку, що дана Анкета-заява містить істотні умови властиві для даного типу договору.
Оскільки з матеріалів справи вбачається, що Анкета-заява, у якій міститься підпис позивача, стосується лише його наміру оформити платіжну картку. Інші надані банком документи (Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду») містить лише загальну інформацію щодо умов кредитування при використанні картки «Кредитка Універсальна». Позивачем не надано жодного підтвердження про погодження ОСОБА_1 відсоткової ставки.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що у майже нечитабельній Анкеті-заяві, підписаній відповідачем, відсутні дані щодо розміру кредитного ліміту, який користувався ОСОБА_1 та який був обумовлений сторонами, при укладені вказаного договору. Тобто, сама сума отриманого відповідачем кредиту, АТ КБ «Приватбанк» не підтверджена.
Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 користувався кредитним лімітом (карткою) та вчиняв дії щодо сплати заборгованості за кредитним договором, що свідчить про визнання ним факту отримання кредитних коштів.
Із розрахунку заборгованості вбачається, що починаючи з 14.12.2015 року по 27.05.2019 року ОСОБА_1 здійснив погашення фактично отриманих коштів в загальному розмірі 291309,93 грн., а тому, враховуючи кредитний ліміт, який зазначений АТ КБ «Приватбанк» в позовній заяві в розмірі 5000 грн., вимога банку до відповідача про стягнення заборгованості за тілом кредиту є безпідставною.
Виходячи з вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, що тіло кредиту є повністю погашеним відповідачем, що є в даному випадку підставою для відмови у задоволенні позову, адже домовленості про сплату відсотків за користування коштами, підписана відповідачем Анкета-заява не містила.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі 545/2248/17 провадження № 61-11459св19 та у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 провадження № 61-20093св19.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України  суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У підтвердження доводів заборгованості за кредитним договором, позивач надав Апеляційному суду виписки по руху коштів на картковому рахунку ОСОБА_1 , який визначений періодом з 01.01.1999 року по 03.02.2020 року (а.с. 92-107). 
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача, а саме баланс станом на дату укладення кредитного договору та всі операції за кредитною карткою.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної зави. Якщо докази не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасники справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 15 січня 2020 року, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 15 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 24 березня 2020 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                        Л.І. Василенко        

                                                                       Л.В. Нерушак