КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                                 Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/6390/2020                                     
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                           Справа № 757/29873/18-ц
 
21 квітня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   -  Ратнікової В.М.
суддів                          -  Левенця Б.Б.
                                     -  Борисової О.В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргувідповідачки ОСОБА_1  на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
 
                                     в с т а н о в и в:
 
У червні 2018 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» звернулося до суду з позовом до   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що воно є балансоутримувачем будинків комунальної власності у Печерському районі міста Києва на підставі п.16 рішення Київської міської ради від 09.10.2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва».
Відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках. 
За період з 01.05.2015 року по 01.11.2017 року відповідачі не сплачували кошти за отримані житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим  утворилася заборгованість в розмірі 4112 грн. 44 коп., тобто по 2056,22 грн. боргу за кожним з відповідачів.
Станом на день звернення до суду заборгованість в добровільному порядку відповідачами не погашена.
Враховуючи викладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за спожиті комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території з кожного по 2056,22, а разом 4112,44 грн., а також судові витрати з кожного по 881 грн., а разом 1762 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто в рівних часинах  з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» заборгованість за комунальні послуги в розмірі 4112 грн.44 коп.
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва»  судові витрати в розмірі 1762 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 19 лютого 2020 року відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». Також просить розглянути та задовольнити зустрічні позовні вимоги від 29.12.2018 року в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення суду ухвалене з численними порушеннями норм процесуального права. Її було позбавлено права бути представленою адвокатом в судових дебатах, адвокат вчасно прибув на судове засідання 19.12.2019 року проте був повідомлений, що засідання не відбудеться. Однак Печерським районним судом м. Києва, в цей день 19.12.2019 року, все ж було таємно ухвалено оскаржуване рішення.
Також судом першої інстанції не було повідомлено належним чином про час та місця розгляду справи іншого відповідача ОСОБА_2 та не розглянуто клопотання від 19.12.2019 року про неможливість слухання справи за відсутністю та неповідомлення іншого відповідача.
Районним судом не досліджувалися докази у справі та не звернуто увагу на те, що послуги надає інший суб`єкт господарювання ЖЕД «Печерська Брама», яка є належним позивачем у даній справі.
Вважала, що суд першої інстанції мав повернути позивачу позовну заяву, оскільки в позові не вказано поштову адресу відповідачів, що є обов`язковою умовою при подачі позовної заяви згідно вимог  п.2 ст.175 ЦПК України.
Звертала увагу на те, що дана справа не підсудна Печерському районному суду м. Києва, оскільки вона мешкає в АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Шевченківського району м. Києва, а інший відповідач мешкає в Сумській області.
Крім того, судом першої інстанції не враховано відсутність договору між позивачем та нею на надання житлово-комунальних послуг.
В тексті оскаржуваного рішення зазначається, що представник позивача визнав в судовому засіданні факт часткового надання послуг, а тому підстави для задоволення позову в повному обсязі були відсутні. Фотографії, що містяться в матеріалах справи, доводять факти ненадання позивачем послуг, що призводить до руйнації будинку та розташованих в ньому квартир.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» Полтавська Наталія Віталіївна просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги посилаючись на те, що не укладення з відповідачами договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі не звільняє їх від  обов`язку по  оплаті вартості  фактично отриманих ними послуг з утримання будинку та прибудинкової території.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за №8885.  
Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» є балансоутримувачем будинків комунальної власності у Печерському районі м. Києва відповідно до п.16 рішення Київської міської ради від 9.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» та надає послуги з утримання та обслуговування будинків та прибудинкової території.
Відповідачі, як власники квартири, користуються наданими  позивачем послугами, але не оплачують їх, у зв`язку з чим за період з травня 2015 року по жовтень 2017 року включно  у них утворилася заборгованість в розмірі 4112,44 грн. 
Звертаючись в суд з даним позовом, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» посилалося на те, що заборгованість в добровільному порядку відповідачами не погашена, у зв`язку з чим просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на  користь підприємства суму заборгованості за спожиті комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території з кожного по 2056,22.
Задовольняючи позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачі, отримуючи комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території, свої зобов`язання не виконують, плату за отримані послуги не вносять, чим порушують права позивача, а тому  позовні вимоги є обгрунтованими.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як  вони ґрунтуються  на встановлених обставинах справи, досліджених судом доказах та вимогах матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.
Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.
За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України  «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
 Проте,  відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього ж Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).
З огляду на зазначене, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги   ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано відсутність  між позивачем та нею  договору на надання житлово-комунальних послуг. Судом першої інстанції взято до уваги відсутність між позивачем та відповідачами  договору про надання житлово-комунальних послуг, Задовольняючи позовні вимоги  про стягнення з відповідачі на користь позивача заборгованості, суд першої інстанції  обґрунтовано виходив з того, що відповідачами фактично отримувались  послуги з утримання будинку   АДРЕСА_1 та прибудинкової території , у вказаному будинку  знаходиться квартира АДРЕСА_1 , співвласниками якої в рівних частках є відповідачі, а відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення відповідачів від оплати послуг, якими вони фактично користувалися. Також судом вірно роз`яснено, що кожна із сторін має право вимагати укладання такого договору, у тому числі і в судовому порядку.
Доводи апеляційної скарги про те, що належним позивачем у даній справі є ЖЕД «Печерська Брама»,  а не Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» колегія суддів вважає безпідставними, так як Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» є балансоутримувачем будинків комунальної власності у Печерському районі м. Києва відповідно до п.16 рішення Київської міської ради від 9.10.2014р. № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва».
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному,  об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.   Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з  наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума боргу відповідачів за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території за  період з  01.05. 2015 року по 01.11.2017 року становить 4112,44 грн.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили  про ненадання   позивачем  таких послуг відповідачам, матеріали справи не містять. Заперечуючи проти нарахованої позивачем суми заборгованості, ОСОБА_1 не надала доказів на його спростування та/або власного обґрунтованого розрахунку заборгованості.
Не відповідають дійсним обставинам справи доводи апеляційної скарги про те, що в тексті оскаржуваного рішення зазначається, що представник позивача визнав в судовому засіданні факт часткового надання позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території ,  а тому підстави для задоволення позову в повному обсязі були відсутні.  З мотивувальної частини  рішення суду першої інстанції вбачається, що суд посилається  на  визнання  факту  часткового надання позивачем комунальних послуг саме представником відповідачки, а не представником  позивача.
Враховуючи те, що оплата житлово-комунальні послуги це обов`язок споживача, а невиконання цього обов`язку порушує право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову  Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в повному обсязі.
Клопотання відповідачки, що міститься в апеляційній скарзі, про розгляд та задоволення зустрічних позовних вимог від 29.12.2018 року не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 29.11.2018 року ОСОБА_1 подала до Печерського районного суду м. Києва зустрічну позовну заяву до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про зобов`язання провести комплексні ремонтні роботи.
Разом з тим, протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2018 року було відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті зустрічного позову з тих підстав, що він не відповідає нормам ЦПК України.
У силу ч.6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
З огляду на те, що судом першої інстанції було відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про зобов`язання провести комплексні ремонтні роботи та такі вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції й рішення по суті цих зустрічних вимог не ухвалювалося, в суді апеляційної інстанції  вимоги зустрічного позову не  можуть бути  прийняті та  розглянуті.
У свою чергу, ОСОБА_1 не позбавлена права подати такий позов в загальному порядку.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що її адвокат прибув в судове засідання 19.12.2019 року та був повідомлений, що засідання не відбудеться, не підтверджені доказами, тому є фактично припущеннями апелянта. У свою чергу, довідка Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року, складена секретарем судового засідання Ю.М. Ткаченко, свідчить про те, учасники справи в судове засідання, яке призначено на 19.12.2019 року на 17-00 год. не з`явилися, у зв`язку з чим фіксування судового процесу не здійснювалося.
Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було повідомлено належним чином про час та місця розгляду справи іншого відповідача ОСОБА_2 . Судом першої інстанції неодноразово повідомлялася відповідачка ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи за  зазначеною в позовній заяві адресою: АДРЕСА_1 , проте всі конверти повернулися без вручення із зазначенням причини повернення «за закінченням встановленого терміну зберігання». Іншої адреси фактичного проживання ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Крім того, згідно п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Тобто, обставина неповідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце засідання суду  може бути підставою для скасування судового рішення за апеляційною скаргою виключно ОСОБА_2 , в разі обґрунтування її апеляційної скарги такою підставою. ОСОБА_2 апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року не подавала. Матеріали справи не містять доказів уповноваження ОСОБА_1 діяти в інтересах та від імені ОСОБА_2 .
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав повернути позивачу позовну заяву, оскільки в позові не вказано поштову адресу відповідачів. 
Питання про відповідність форми та змісту позовної заяви вимогам ЦПК України вирішено судом першої інстанції під час постановлення ухвали про відкриття провадження від 03 липня 2018 року та підстави для залишення позовної заяви без руху чи її повернення були відсутні.
Згідно п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.
Вказаним вимогам позовна заява Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» відповідає, оскільки в ній зазначено відому адресу проживання відповідачів - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності та за місцем розташування якої утворилася заборгованість з оплати спожитих житлово-комунальних послуг.
Крім того, з Реєстру територіальної громади міста Києва вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована саме за адресою вказаною в позовній заяві: АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги   ОСОБА_1 про те, що дана справа не підсудна Печерському районному суду м. Києва, оскільки вона мешкає  в АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Шевченківського району м. Києва, а інший відповідач мешкає в Сумській області не ґрунтуються на приписах процесуального закону, з огляду на таке.
Згідно ч.1 ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 15 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.
З аналізу вказаних норм слідує, що пред`явлення позову можливе лише в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем  проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем перебування відповідача.
Реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
У відповідності до частин 6-10 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Реєстру територіальної громади міста Києва.
Рішенням Київської міської ради від 22 січня 2015 року №34/899 затверджено офіційний довідник "Вулиці міста Києва", відповідно до якого АДРЕСА_1 територіально відноситься до Печерського району міста Києва.
Таким чином, відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції діяв у межах закону і, зважаючи на вимоги ст.ст 27,28 ЦПК України, дійшов вірного висновку, що  дана справа підсудна саме Печерському районному суду міста Києва, оскільки зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 територіально відносяться до Печерського району міста Києва.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                        п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім  випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
                
          Головуючий:                                          Судді: