ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 343/488/18
провадження № 61-7821 св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І.,          Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Калуської місцевої прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2018 року в складі судді Тураша В. А. та на постанову Івано-Франківського апеляційного суду     від 04 березня 2019 року в складі колегії суддів Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року заступник керівника Калуської місцевої прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 та просив скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27 січня 2017 року № 18807425 про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,400 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2622084501:01:006:0069 і зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку, у власність територіальної громади Оболонської сільської ради Долинського району.
 
Свої позовні вимоги заступник прокурора обґрунтувовав тим, що 27 січня 2017 року ОСОБА_1 оформив право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2622084501:01:006:0069, внаслідок чого земельна ділянка вибула із власності територіальної громади с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області, проте відповідне рішення про передачу земельної ділянки Оболонською сільською радою Долинського району Івано-Франківської області від 25 грудня 2016 року № 140-11/2016 не приймалося, а тому земельна ділянка незаконно знаходиться в володінні ОСОБА_1 
 
28 лютого 2018 року прокуратура направила до суду обвинувальний акт за звинуваченням секретаря сільської ради ОСОБА_2 та інженера-землевпорядника ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 28, частиною другої статті 364, частиною другою статті 28, частиною другою статті 366 КК України, з тих підстав, що вони склали рішення Оболонської сільської ради від 25 грудня 2016 року № 140-11/2016 про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,4 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що Оболонська сільська рада Долинського району 25 грудня 2016 року таке рішення не приймала. 
 
Позивач указував, що в ході досудового розслідування даного кримінального провадження з`ясовано, що засідання Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 25 грудня 2016 року не відбувалося, земельні питання на ньому не розглядалися, депутати вказаного органу місцевого самоврядування за прийняття таких рішень і передачу земельних ділянок у власність громадян не голосували.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області                                    від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідач набув право власності на земельну ділянку з дотриманням установленого законом порядку, відповідне питання було розглянуте сільською радою й зазначення в рішенні помилково неправильної дати, а саме «25», а не «27 грудня» не свідчить про відсутність волевиявлення органу місцевого самоврядування на передачу земельної ділянки у власнсть відповідача, а тому правові підстави для її витребування, з урахуванням пропорційності втручання в мирне володіння майном, відсутні.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 березня 2019 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня                         2018 року - без змін. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
12 квітня 2019 року заступник прокурора Івано-Франківської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2018 року та на постанову Івано-Франківського апеляційного суду  від 04 березня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Указує, що питання про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки на засіданні сільради 25 грудня 2016 року не розглядалося та є підробленим.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У червні та серпні 2019 року до Верховного Суду надійшли відзиви                         ОСОБА_1 та Оболонської сільської ради Долинського району на дану касаційну скаргу, в яких вони просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 04 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства по                АДРЕСА_1 площею 0,4 га.
 
Рішенням Оболонської сільської ради від 05 серпня 2016 року № 110-8/2016 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.
 
ТОВ «Інформаційно-кадастровий центр» на замовлення відповідача розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. В даному проекті зроблено усі необхідні викопіювання, кадастровий план ділянки, передбачено необхідні обмеження та обтяження та інші технічні дані.
 
Рішенням Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 25 грудня 2016 року № 140-11/2016 затверджено проект землеустрою земельної ділянки площею 0,4000 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 . Середня ОСОБА_1 , передано у власність земельну ділянку площею 0,4000 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: 2622084501:01:006:0069, надано дозвіл зареєструвати в установленому порядку свідоцтво на право власності на вищевказану земельну ділянку та зобов`язано виконувати обов`язки власника земельної ділянки відповідно до вимог земельного законодавства.
 
Згідно з протоколом сесії сільської ради від 25 грудня 2016 року на цьому засіданні слухали заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_1 та одноголосно прийняли рішення про передачу земельної ділянки.
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 січня 2018 року № 110302640 ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування №140-11/2016, виданого 25 грудня             2016 року.
 
За клопотанням позивача апеляційний суд заслухав у судовому засіданні звукозапис проведення 25 грудня 2016 року 11 сесії Оболонської сільської ради, згідно з яким таке засідання відбулося 25 і 27 грудня 2016 року.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній               до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне 
застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
 
Відповідно до статті 12 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, серед іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
 
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
 
Статтею 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
 
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
 
Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
 
Установивши, що ОСОБА_1 подав заяву про передачу спірної земельної ділянки у власність, отримав від сільської ради дозвіл на розроблення проекту землеустрою, виготовив такий проєкт і подав до сільської ради заяву про затвердження проекту землеустрою, а сільська рада в межах своїх повноважень прийняла відповідне рішення, суди зробили правильний висновок, що відповідач дотримався передбаченого законодавством порядку отримання у власність земельної ділянки. 
 
Установивши, що розгляд питання про передачу змельної ділянки у власність ОСОБА_1 з 25 грудня був перенесений на 27 грудня й на засіданні Оболонської сільської ради Долинського району за прийняття відповідного рішення депутати проголосували одноголосно, апеляційний суд зробив правильний висновок, що сам по собі факт зазначення дати рішення                     «25 грудня», замість «27 грудня» не свідчить про відсутність волевиявлення органу місцеового самоврядування на передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_1 та не дає підстав для висновку про передачу земельної ділянки у власність із порушенням установленого земельним закондавством порядку.
 
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
 
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
 
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
 
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь Дніпропетровської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 199/7375/16-ц (провадження                          № 61-35744св18).
 
Ураховуючи викладене, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в зв`язку з недоведеністю факту вибуття земельної ділянки поза волею сільської ради та непропорційністю втручання в мирне володіння майном. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями  400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області залишити без задоволення.
 
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області                                    від 23 жовтня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду  від 04 березня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Н. О. Антоненко
 
                                                                                                          В. І. Журавель
 
                                                                                                          Є. В. Краснощоков