ПОСТАНОВА
Іменем України

19 травня 2020 року 
м. Київ
справа №803/640/17
адміністративне провадження №К/9901/37673/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т. М.,
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,
розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду (суддя Костюкевич  С.  Ф.) від 23  червня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя - Бруновська  Н.  В., судді: Костів  М.  В., Шавель  Р.  М.) від 18  жовтня 2017 року у справі №  803/640/17 за позовом Луцької об`єднаної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податково боргу,
УСТАНОВИВ:
У травні 2017 року Луцька об`єднана податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області (далі - Луцька ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області) звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ), у якому просила стягнути з відповідача податковий борг у сумі 408  940,64 грн.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23  червня 2017  року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18  жовтня 2017 року, позов задоволено.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для задоволення цього позову, оскільки вжиті податковим органом заходи не призвели до погашення ФОП ОСОБА_1 податкового боргу в добровільному порядку.
Не погодившись із вказаними вище судовими рішеннями, ФОП ОСОБА_1 подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23  червня 2017  року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18  жовтня 2017  року, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
На обґрунтування касаційної скарги ФОП ОСОБА_1 зазначає про невідповідність сум податкового боргу, зазначеного у податковій вимозі від 16 червня 2014 року №  210-25, та обліковій картці платника податків. Крім того, скаржник вважає помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність доказів про сплату боргу у добровільному порядку, оскільки вказане спростовується платіжними дорученнями від 28 березня 2017 року №  843 на суму 2000,00 грн та від 22 червня 2017 року №  975 на суму 2000,00 грн, №  979 на суму 20  000,00 грн.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 листопада 2017 року відкрив провадження у цій справі за вказаною касаційною скаргою.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції. 
Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 12  травня 2020  року прийняв цю справу до провадження та призначив її до розгляду.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.
Як убачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23  червня 2017 року.
За ФОП ОСОБА_1 рахується податковий борг, який виник в результаті нарахування грошового зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням від 18  січня 2016  року №  00002417000. Загальна сума непогашеного податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб становить 480  940,64 грн. Наявність податкового боргу підтверджується податковим повідомленням-рішенням від 18  січня 2016 року №  00002417000, письмовим розрахунком сум податкового боргу та зворотнім боком облікової картки платника податків. 
Грошове зобов`язання за даним податковим повідомленням рішенням узгоджене в порядку судового оскарження в справі №  803/207/16 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Ківерцівської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень в тому числі податкового повідомлення-рішення від 18 січня 2016 року №  00002417000.
Так, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2016  року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року, в справі №  803/207/16 відмовлено в позові ФОП ОСОБА_1 до Ківерцівської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Оскільки відповідачем не сплачується вказаний податковий борг у добровільному порядку, Луцька ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що постанова Волинського окружного адміністративного суду від 23  червня 2017  року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 18  жовтня 2017  року відповідають зазначеним вимогам процесуального закону, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне. 
Відповідно до п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Згідно з п. 16.1 ст. 16, п. 36.1 ст. 36, п. 38.1 ст. 38 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом; податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом; виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
За приписами підп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Пунктом 57.3 ст. 57 ПК України установлено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підп. 54.3.1 - 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
Згідно п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до п. 58.3 ст. 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим ( врученим ) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або в порядку, визначеному п. 42.4 ст. 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
Зі змісту п. 59.5 ст. 59 ПК України вбачається, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилась, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Як вірно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року по справі №  803/207/16 у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 до Ківерцівської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області про визнання протиправними дій щодо організації та проведення документальної планової перевірки, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18 січня 2016  року №  0000241700, №  0000201700, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18  січня 2016  року №  Ф-0000171700, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18 січня 2016 року №  0000181700 відмовлено повністю. 
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного від 12 травня 2016 року у справі №  803/207/16 апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року залишена без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій по справі №  803/207/16 переглядалася й Верховним Судом. Так постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23  січня 2020 року касаційна скарга ФОП ОСОБА_1 була залишена без задоволення, а постанова Волинського окружного адміністративного суду від 23  березня 2016 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року - залишені в силі.
Отже, ураховуючи ту обставину, що вказані судові рішення набрала законної сили (12  травня 2016  року), податкове повідомлення-рішення від 18 січня 2016 року №  00002417000 вважається узгодженим.
Також судами встановлено, що з метою погашення податкового боргу ФОП ОСОБА_1 податковий орган сформував та вручив податкову вимогу від 16 червня 2014 року №  210-25 на загальну суму 37  122,07 грн, що підтверджується підписом останнього про її отримання. 
Обґрунтовуючи свою позицію, ФОП ОСОБА_1 зазначає про невідповідність сум податкового боргу зазначеного у податковій вимозі від 16 червня 2014 року №  210-25 та обліковій картці платника податків.
З цього приводу колегія суддів зазначає таке.
Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на момент формування податкової вимоги від 16 червня 2014 року     №  210-25 за ФОП ОСОБА_1 рахувався податковий борг на загальну суму 37  122,07  грн, по двох кодах бюджетної класифікації: 11010500 - податок на доходи фізичних осіб в розмірі 84,61 грн; 14010100 - податок на додану вартість в розмірі 37  037,46 грн.
Разом з цим, із облікової картки з податку на доходи з фізичних осіб за 2014 рік видно, що станом на день формування зазначеної податкової вимоги по даному платежу за відповідачем рахувався податковий борг в розмірі  84,61 грн. Крім того, за ФОП ОСОБА_1 рахувався податковий борг з податку на додану вартість в розмірі 37  037,46 грн, що підтверджується витягом з облікової картки по податку на додану вартість за 2014 рік (а.  с. 97). 
Тобто, на момент формування податкової вимоги (16 червня 2016 року) за ФОП ОСОБА_1 рахувався податковий борг у розмірі 37  037,46 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність вказаних вище доводів відповідача, оскільки вони спростовуються доказами, що знаходяться у матеріалах справи.
Що стосується аргументів скаржника про його добровільну сплату податкового боргу, що підтверджується платіжними дорученнями від 28 березня 2017 року №  843 на суму 2000,00 грн, від 22 червня 2017 року №  975 на суму 2000,00 грн, №  979 на суму 20  000,00 грн, колегія суддів також вважає вірними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про їх необґрунтованість, оскільки, як видно з матеріалів справи, вказані платіжні доручення були враховані податковим органом при зменшення позовних вимог. Зокрема, на момент звернення позивача із цим позовом до суду загальна сума заборгованості ФОП ОСОБА_1 по платежах до бюджету становила 508  052,24 грн, що підтверджується довідкою про наявність заборгованості, тоді як предметом даної справи є лише частина зазначеного податкового боргу в розмірі 480  940,64 грн, які ані на момент звернення до суду, ані станом на день винесення оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій, відповідачем сплачена не була.
Разом з цим, суд звертає увагу, що у відповідності до п. 87.9 ст. 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючий орган зобов`язаний зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу з черговістю його виникнення незалежно від напрямку сплати, визначеного платником податків.
Так, позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження того, що вищевказані суми податковий орган спрямовував на погашення податкового боргу відповідача, який виник раніше.
Підпунктом 20.1.34 п. 20.1 ст. 20 ПК України передбачено, що податковий орган наділений повноваженнями звертатись до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника на суму податкового боргу або його частини.
За п. 95.3 ст. 95 ПК України встановлено, що стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючого такого платника податків здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання органами державної податкової служби у розмірі суми податкового боргу або його частини.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки вжиті податковим органом заходи не призвели до погашення ФОП ОСОБА_1 податкового боргу в добровільному порядку.
За таких обставин, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що рішення судів попередніх інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Суд також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №  4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.  1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №  303-A, п. 29).
Відповідно до ст.350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення апеляційного суду, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись ч. 2 розд. ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року     №  460-IX, ст. 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23  червня 2017  року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18  жовтня 2017  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду                                                                      Т.  М.  Шипуліна
                                                                                                    Л.  І.  Бившева
                                                                                                    В.  В.  Хохуляк