ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2633/19                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.
                                                                                            Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 квітня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,       

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від   20 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області в якому просив:
- визнати протиправною відмову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області у виплаті заборгованості по щомісячних страхових виплатах за період з 01 травня 2016 року по березень 2018 року та стягнути на його користь фактичну, наявну заборгованість по щомісячних страхових виплатах за період з 01 травня 2016 року по березень 2018 року та збитки від інфляції на суму фактичної заборгованості по день остаточного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог, викладених у позовній заяві, зазначено що йому 30.11.2006 року встановлено третю групу інвалідності із втратою 40 % працездатності. З 10.12.2014 року він перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території в Донецькій області, проте до 02 квітня 2018 року - дати взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи в м. Канів Черкаської області регресу та пенсії не отримував, в зв`язку з чим звернувся із відповідною заявою до Відповідача про нарахування та виплату передбачених законодавством виплат. Звертає увагу, що Відповідачем визнається заборгованість зі сплати йому страхових виплат, однак у виплаті коштів відмовлено з огляду на відсутність окремого порядку визначеного Кабінетом Міністрів України для виплати сум страхових виплат, які не виплачено за минулий період. З огляду на зазначені обставини вважає відмову Відповідача у виплаті страхових виплат протиправною, а позовні вимоги такими, що підлягають до задоволенню.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від   20 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправною відмову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області щодо виплати заборгованості по щомісячних страхових виплатах за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року.
Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області (вул. Б. Вишневецького, 18, м. Черкаси, 18001, код ЄДРПОУ - 41321284) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) раніше призначені, але не виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року, із коригуванням у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".
Не погоджуючись з постановленим рішенням, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити    нове рішення у задоволенні адміністративного позову відмовити.
В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області зазначає, що Канівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування  України у Черкаській області на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам міськвиконкому Канівської міської ради від 24.04.2018 року продовжило ОСОБА_1 страхові виплати з 12 квітня 2018 року безстроково, оскільки статус внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 згідно довідки від 02.04.2018 року № 0000505092 набув з квітня 2018 року. На сьогоднішній день Кабінетом Міністрів України не затверджений порядок виплат страхових виплат, які невиплачені за минулий період. Тому законодавчої підстави, яка б підтверджувала обов`язок Відповідача виплатити кошти за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року включно немає. Дана сума невиплачених коштів за Канівським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування  України у Черкаській області не рахується, ОСОБА_1 у відділенні на обліку не перебував. Крім того, Позивачем не надано доказів того, що у період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року він мав статус внутрішньо переміщеної особи.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1        ст. 311      КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1        ст. 308                КАС України        суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДОН-04 № 066104 від 30 листопада 2006 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати працездатності 40% з 30 листопада 2006 року - безстроково.
Відповідно до довідки обласної МСЕК № 3 м. Донецьк, серії ДОН-05 № 140755 від 30 листопада 2006 року, Позивачу встановлено третю групу інвалідності безстроково, у зв`язку із професійним захворюванням.
Згідно копії довідки від 02 квітня 2018 року № 0000505092 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 .
02 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Канівського відділення УВДФСС з заявою про виплату йому раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведені платежі відділенням виконавчої дирекції Фонду м. Костянтинівка Донецької області.
26 квітня 2018 року Фонд соціального страхування Управління виконавчої дирекції фонду у Черкаській області листом № 03-09-1050 направив запит до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області щодо призначених ОСОБА_1 страхових виплат в тому числі доплати, яка виникла внаслідок проведеного в 2015 році перерахунку з 01 березня 2014 року згідно з постановою правління Фонду від 11 грудня 2014 року (якщо такий був проведений).
04 травня 2018 року Управління виконавчої дирекції фонду в Донецькій області листом № 01-04/18-698 повідомив, що ОСОБА_1 у період з 01 грудня 2014 року по 30 квітня 2016 року як внутрішньо переміщена особа, знаходився на обліку та отримував страхові виплати у Костянтинівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. У січні 2015 року потерпілому був проведений перерахунок щомісячних страхових виплат та нарахована доплата. З 01 травня 2016 року потерпілий до інших відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не звертався та страхові виплати не отримував.
Постановою від 10 травня 2018 року № 2305/378/378/1 ОСОБА_1 продовжено раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, в розмірі 5792 грн. 46 коп. Виплати провадити вирішено з 01 квітня 2018 року безстроково.
18 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Канівського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Черкаській області з заявою про строки та порядок погашення заборгованості по регресу за період неотримання ним призначеної йому виплати у зв`язку з професійною втратою здоров`я.
24 липня 2018 року Канівське відділення фонду соціального страхування України управління виконавчої дирекції фонду у Черкаській області листом № 04-1-16-613 повідомило ОСОБА_1 , що за період з 01 травня 2016 року по 31 березня 2018 року суми страхових виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На сьогоднішній день окремий порядок відшкодування суми соціальних виплат не затверджено, тому строки виплати заборгованості повідомити не можуть.
Вважаючи зазначену відмову протиправною, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду, за захистом порушених прав та інтересів зі сторони суб`єкта владних повноважень.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив того, що відсутність порядку виплати таких сум, затвердженого Кабінетом Міністрів України не може бути підставою для відмови Позивачу у виплаті щомісячних страхових виплат за спірний період, оскільки неприйняття нормативно-правового акту Кабінетом Міністрів України, не може впливати на реалізацію права Позивача, встановленого частиною 7 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на отримання належних сум страхових виплат. Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання протиправною відмови Відповідача у виплаті щомісячних страхових виплат Позивачу за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу щомісячні страхові виплати за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України        органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені        Конституцією        та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Так, правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначені Законом України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV).
За приписами п. 1 ч. 2 ст. 10 Закону № 1105-ХІV, фонд зобов`язаний забезпечити фінансування та виплату матеріального забезпечення, страхові виплати і надати соціальні послуги, передбачені цим Законом.
Згідно частини 1 статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Частинами 4, 5 та 7 статті 47 Закону № 1105-XIV встановлено, що виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них.
Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».
Статтею 27 Закону України від 14.01.1998 року  № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 16/98-ВР) передбачено підстави припинення страхових виплат: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.
Пунктом третім розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII).
Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
За правилами статті 5 Закону № 1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
При цьому, порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 (далі - Порядок № 365).
Згідно пункту 15 Порядку № 365, орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
При вирішенні спору по суті, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, підставою для невиплати Позивачу щомісячних страхових виплат за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року слугує відсутність порядку виплати таких сум, затвердженого Кабінетом Міністрів України у відповідності до пункту 15 Порядку постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335.
04 травня 2018 року Управління виконавчої дирекції фонду в Донецькій області листом № 01-04/18-698 повідомило ОСОБА_1 про те, що у період з 01 травня 2016 року до інших відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не звертався та страхові виплати не отримував.
Разом з цим, відповідно приписів ст.ст. 10,47 Закону № 1105-ХІV, встановлено, що фонд зобов`язаний забезпечити виплату страхових виплат. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».
Тобто, відсутність порядку виплати таких сум, затвердженого Кабінетом Міністрів України не може бути підставою для відмови Позивачу у виплаті щомісячних страхових виплат за спірний період, оскільки неприйняття нормативно-правового акту Кабінетом Міністрів України, не може впливати на реалізацію права Позивача, встановленого частиною 7 статті 47 Закону № 1105-XIV на отримання належних сум страхових виплат.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що страхові виплати Позивачу не були своєчасно, за його зверненням, виплачені з вини Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області.
При цьому, Порядок № 365 не є законом України, тому не може звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлені Конституцією України та законодавчими актами вищої юридичної сили.
Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
За приписами статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Як зазначено у статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
За приписами частини 3 статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України, доходить висновку, про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону № 1105-XIV, та не застосовує підзаконні нормативні акти, які йому суперечать.
При цьому законодавством чітко встановлено, що призначення, виплата, припинення виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням усім без виключення особам, в тому числі й особам, які вимушено перемістилися з тимчасово окупованих територій, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо соціального страхування на рівні з іншими громадянами України.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання протиправною відмови Відповідача у виплаті щомісячних страхових виплат Позивачу за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року.
Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 КАС України, суд на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Також суд першої інстанції правомірно звернув увагу положення статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З урахуванням вищевикладеного та встановлену в ході розгляду справи, протиправність відмови Відповідача у виплаті належних Позивачу щомісячних страхових виплат за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про доцільність задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу щомісячні страхові виплати за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року, з чим погоджується колегія суддів.
Також, з урахуванням вимог ч. 7 ст. 47 Закону № 1105-XIV, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу щомісячні страхові виплати за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року, з коригуванням у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці", з огляду на те, що страхові виплати за вказаний період не було виплачено з вини Відповідача.
При цьому, розрахунок коригування, у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги, на страхові виплати нараховується Відповідачем та виплачується після нарахування відповідачем сум невиплачених Позивачу страхових виплат за період з 01.05.2016 року по 31.03.2018 року, оскільки обрахунок страхових виплат, відповідно до повноважень визначених законодавством, здійснює територіальний орган Фонду соціального страхування.
Таким чином,колегія суддів вважає безпідставними доводи Відповідача в апеляційній скарзі на  те, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області є неналежним Відповідачем у даній справі, адже нарахування страхових виплат Позивачу здійснюється Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області, на обліку у якому стоїть ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується висновок суду першої інстанції, про відсутність у Відповідача правових підстав для невиплати Позивачу заборгованості з страхових виплат.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Положеннями        ст. 242 КАС України        рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1        ст. 315 КАС України        за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до        ст. 316 КАС України        суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.    
Розглянувши доводи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241,  242,  243,  308,  311,  315,  316,  321,  322,  325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області залишити без задоволення,  а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від   20 листопада 2019 року -  без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.        

Головуючий-суддя:                                                                      В.П. Мельничук

                      Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                           О.М. Оксененко