ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5737/19  Номер провадження 22-ц/814/984/20	Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю. 
суддів: Прядкіної О.В., Хіль Л.М.
секретар Мисечко А.І.

імена (найменування) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
на рішення Октярбського районного суду м. Полтави, ухвалене 15 листопада 2019 року у складі судді Бугрія В.М.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В :
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визначити порядок користування земельною ділянкою площею 1812 кв.м. по АДРЕСА_1 згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 60 від 06 грудня 2017 року (додаток № 1 «варіант порядку користування»).
В обґрунтування позовних вимог вказував, що він є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Відповідачі є власниками 1/3 частини вказаного домогосподарства.
Вказував, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1812 кв.м., порядок користування якою не може бути визначений співвласниками домоволодіння у позасудовому порядку.
Рішенням Октярбського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визначено порядок користування земельною ділянкою площею 1812 кв.м. по АДРЕСА_1 згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 60 від 06 грудня 2017 року виконаної судовим експертом Авдєєвою Н.М. (додаток №1 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 60 від 06 грудня 2017 року «варіант порядку користування»).
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржили  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , просили скасувати його та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 1994 року ОСОБА_1 є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Згідно вказаного правовстановлюючого документу за домоволодінням закріплено ділянку площею 1856 кв.м. Власниками іншої 1/3 частини є відповідачі по справі по 1/12 частині згідно договору міни від 15 липня 1994 року. 
Сторонами визнано, що між ними наявний спір про порядок користування земельною ділянкою, яка перебуває в їх спільному користуванні. 
Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).
Відтак, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними.
Однак, у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).
Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 1994 року, а також договору міни від 15 липня 1994 року (а.с. 5, 7), площа земельної ділянки по  АДРЕСА_1 становить 1856 кв.м.
При цьому, позивачем ставиться питання про визначення порядку користування земельною ділянкою площею 1812 кв.м.
Визначення порядку користування земельною ділянкою меншої площі, ніж та, що визначена правовстановлюючими документами, не дозволить здійснити це із дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та призведе до порушень прав співвласників домоволодіння.
Окрім того, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при вирішенні цивільних справ» сторони зобов`язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання, зокрема: у справах про встановлення порядку користування земельною ділянкою співвласників житлового будинку: документи про надання її для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель та споруд; план земельної ділянки, відведеної в натурі (на місцевості); план цієї ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні кожного із співвласників житлового будинку, а також розташованих на ній будівель, плодоягідних насаджень; правовстановлюючі документи на будинок із зазначенням розміру часток кожного із співвласників; угоду чи рішення суду про поділ будинку в натурі або визначення порядку користування ним і угоду про порядок користування земельною ділянкою, якщо вона мала місце.
Позивачем не було надано до суду документи про надання спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель та споруд; план земельної ділянки, відведеної в натурі (на місцевості); план цієї ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні кожного із співвласників житлового будинку, а також розташованих на ній будівель, плодоягідних насаджень. Відсутність таких доказів не дозволяє визначити порядок користування спірною земельною ділянкою із дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та із належним забезпечення кожного із співвласників правом на користування відповідною частиною земельної ділянки.
Окрім того, суд першої інстанції визначив порядок користування земельною ділянкою на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 60 від 06 грудня 2017 року. Проте, вказаний висновок у матеріалах справи відсутній та не досліджувався місцевим судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Всупереч вказаним вимогам місцевим судом здійснено оцінку доказу, який не був безпосередньо досліджений судом та відсутній в матеріалах справи.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при вирішенні цивільних справ» у резолютивній частині рішення в такій справі суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю.
Суд першої інстанції не визначав розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін. Більше того, ОСОБА_1 у позовній заяві не ставив питання про визначення розміру та меж земельних ділянок, які мають перейти в його користування та в користування відповідачів.
Таким чином, місцевим судом залишено поза увагою відсутність доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 . При цьому, заперечення відповідачів, які були аналогічні доводам апеляційної скарги, також не були прийняті до уваги.
Сторони у справі мають право надати суду зауваження, які вони вважають важливими у справі. Це право можна вважати ефективним тільки за умови, що зауваження були «заслухані», тобто відповідно розглянуті судом. Тобто, «суд» має проводити належний розгляд поданих документів і доказів, та наведених сторонами аргументів і доказів (Kraska v. Switzerland (Краска проти Швейцарії), § 30; (Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), Perez v. France (Перез проти Франції) [ВП], § 80). 
Отже, поверхневий розгляд справи призвів до порушення права відповідачів на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. 
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою площею 1812 кв.м., згідно конкретного висновку судової будівельно-технічної експертизи, не підлягають задоволенню за недоведеністю. 
Вимог щодо визначення порядку користування земельною ділянкою у відповідності до судової експертизи, призначеної у даній справі, позивачем не заявлялося, як і не подавалось клопотання про призначення у справі експертизи.
Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1  не підлягають задоволенню, то позивачем має бути відшкодовано витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5  задовольнити. 
Рішення Октярбського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1150,60 грн. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                        О.Ю. Кузнєцова 
Судді                                                                        О.В. Прядкіна
Л.М. Хіль