УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 697/2226/16-ц
провадження № 61-5839ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Бовшиком Миколою Юрійовичем, на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, ухвалені за результатами розгляду заяви  ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 26 вересня 2013 року у розмірі 23 390,46 грн.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1 378 грн у відшкодування судових витрат.
15 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року судового рішення за нововиявленими обставинами.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року залишено в силі. 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року- без змін. 
Не погоджуючись із ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року та постановою Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бовшик М. Ю., 31 березня 2020 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Підставами касаційного оскарження ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність нововиявлених обставин, які можуть бути підставою для перегляду рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, Канівський міськрайонний суд Черкаської області виходив із того, що зазначені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України і не спростовують правильність висновків, покладених в основу рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року.
З висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви суд апеляційної інстанції погодився, оскільки не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. 
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 26 вересня 2013 року у розмірі 23 390,46 грн.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1 378 грн у відшкодування судових витрат.
15 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року за нововиявленими обставинами, обґрунтовану тим, що на час ухвалення судом рішення у справі йому не було відомо про відкриття кримінального провадження за його зверненням до поліції щодо незаконного заволодіння коштами та визнання його потерпілим. Крім того, вказав, що він не міг знати про зміст постанови Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Також вважав нововиявленими обставинами рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2019 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року, ухвалені за результатами розгляду справи № 697/845/18.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).
Згідно змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають. 
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частина друга статті 423 ЦПК України).
Нововиявленими обставинами є юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи могли ці обставини спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
ОСОБА_1 посилається як на нововиявлені обставини на наявність відкритого кримінального провадження за його зверненням, постанови Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2019 року і постанови апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року у справі № 697/845/18. Вказує, що не знав і не міг знати про ці обставини.
Проте зазначені обставини не можуть вважатися такими, що не були і не могли бути відомими заявнику на час розгляду справи, оскільки про наявність відкритого кримінального провадження заявнику на час ухвалення рішення у справі було відомо, що підтверджується заявою про вчинення шахрайства від 31 серпня 2015 року, пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого та протоколом допиту потерпілого від 2 вересня 2015 року.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2019 року та постанова апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року також не є нововиявленими обставинами. Вказані судові рішення ухвалені за результатами розгляду справи № 697/845/18 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості і вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року, не могли. 
Оскільки ОСОБА_2 не довів, що не знав і об`єктивно не міг дізнатися про зміст постанови Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що зазначена заявником обставина не є нововиявленою обставиною у розумінні положень цивільного процесуального законодавства і не може бути підставою для перегляду рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року.
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга  ОСОБА_1 , подана адвокатом Бовшиком М. Ю., на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у            матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Бовшиком М. Ю., на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Бовшиком Миколою Юрійовичем, на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, ухвалені за результатами розгляду заяви  ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов