КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  № 753/718/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/6045/2020
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 року (суддя Коренюк А.М.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
 
встановила:
 
у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 34 907грн 54коп. за кредитним договором від 28 липня 2010р. та судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 28 липня 2010р. відповідач отримав кредит у розмірі 5 861грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 2 жовтня 2018р. становить 34 907грн 54коп. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 688грн 06коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 4 897грн 41коп., за пенею у сумі 27 183грн 62коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1638грн 45коп. (процентна складова).      
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 року позов задоволено, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 липня 2010р. у розмірі 34 907грн 54коп. та 1 762грн судового збору. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитом у розмірі 688грн 06коп., в іншій частині позовних вимог відмовити. 
Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим позивачем доказам, не врахування тієї обставини, що він не укладав кредитний 

договір та не підписував Умови та Правила надання банківських послуг, однак, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 342/180/17 від 3 липня 2019 року, банк має право на стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 28 липня 2010р. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Також ОСОБА_1 у заяві підтвердив, що ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, і просив надати йому послуги у вигляді видачі дебетової особистої картки. 
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 2 жовтня 2018р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 688грн 06коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 4 897грн 41коп., за пенею у сумі 27 183грн 62коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1 638грн 45коп. (процентна складова).                        
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.
Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних 

формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.
За змістом статті 1054 ЦК України такими умовами є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.
Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Звертаючись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою.
У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду копію анкети-заяви від 28 липня 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2015 року та розрахунок заборгованості станом на 2 жовтня 2018 року, які не підписані жодною посадовою особою банку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який не посвідчений посадовою особою банку, та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/.
З тексту анкети-заяви, яка підписана   ОСОБА_1 , вбачається, що він просив видати йому дебетову особисту картку, будь-яких інших відміток, як то про видачу кредитної картки та її типу, визначення кредитного ліміту, погодження процентної ставки за користування кредитом, неустойки анкета-заява не містить, а відтак відсутні правові підстави для висновку, що сторони погодили істотні умови кредитного договору 28 липня 2010 року.
В наданому позивачем витягу з тарифів обслуговування кредитних карт  «Універсальна» зазначені декілька видів тарифів, які містять різні умови та відсоткові ставки за користування кредитним коштами, в залежності від виду кредитної картки.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Позивачем не було надано суду доказів видачі відповідачу кредитної картки та доказів користування відповідачем кредитними коштами, а посилання у рішенні суду на підтвердження позовних вимог рухом коштів по рахунку, не відповідають матеріалам 

справи, які такого доказу не містять.
Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють суду перевірити правильність такого розрахунку та визначення розміру заборгованості.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачем надані належні та достатні докази у підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору та погодження між сторонами всіх істотних умов договору.
За змістом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Оскільки відповідач погоджується, що отримав від банку 688грн 06коп., колегія суддів вважає, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь банку.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Враховуючи, що пеня та штрафи є похідними від основного зобов`язання, позивачем не було доведено укладення з відповідачем кредитного договору, тому підстави для стягнення пені та штрафів відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, не надав оцінки наявним у матеріалах справи доказам, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог (1,97%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 34грн 71коп.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів
 
постановила:
 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 ,  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, заборгованість у сумі 688грн 06коп. та судовий збір у сумі 34грн 71коп., а всього 722рн 77коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                          І.М. Рейнарт

Судді                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                              Т.А. Семенюк