ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4975/20 Справа № 213/4510/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П. 
сторони:
        позивач -  ОСОБА_1 
відповідач- Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року, ухваленого суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 03 березня 2020 року,-
ВСТАНОВИВ: 
У листопаді 2019 року позивач  ОСОБА_1  звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (18.10.2019 замінено найменування підприємства на Акціонерне товариство«Південний гірничо-збагачувальний комбінат»  далі АТ “ПІВДГЗК”) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я.
В обґрунтування позову зазначила, що вона з 13 серпня 1992 року по 23 грудня 2016 року працювала слюсарем по ремонту обладнання і машиністом крана на підприємстві відповідача та була звільнена 23 грудня 2016 року у зв`язку з виходом на пенсію. 
Рішенням ЛЕК в 2018 році їй було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба 1-2 стадії від дії загальної вібрації з синдромом церебрально-периферичної ангідистонії з вазомоторно-трофічним порушенням на кистях, у поєднанні з полірадикулопатією попереково-крижовою та шийною на фоні лівобічної протрузії диска, лівобічної форамінальної грижі, дифузної протрузії дисків, з помірним статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом, деформуючим артрозом ліктьових суглобів, деформуючим артрозом колінних суглобів, больовий синдром.
Причинами виникнення професійного захворювання позивача визнано перевищення рівня загальної вібрації. 
Первинним оглядом МСЕК 05 березня 2019 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності. Після чого вона проходила лікування, однак стан здоров`я лише погіршився. При огляді МСЕК 24 жовтня 2019 року визначено 50 % втрати працездатності та встановлено 3 групу інвалідності безстроково. 
Від отриманих професійних захворювань та їх наслідків позивач відчуває моральні страждання і переживання. За висновком лікарів їй необхідне щомісячно проходити посилений курс лікування, заборонено повністю працювати. Натомість рекомендовано санаторно-курортне, медикаментозне лікування, забезпечення лікарськими засобами. Різке погіршення здоров`я викликає у позивача негативні думки, спричиняє душевний біль. Також від отриманого професійного захворювання вона переносить і фізичні страждання: болі попереко-крижовому та шийному відділах хребта, судому у лівій нозі, які збільшуються при незначному фізичному навантаженні, при переміні погоди, ходьбі. 
Вважає. що саме відповідач винний у її професійних захворюваннях та його наслідках. Просила стягнути з відповідача на свою користь спричинену їй моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я в розмірі 190 000,00 грн.
Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я задоволені частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1  моральну шкоду, завдану працівнику внаслідок ушкодження здоров`я у розмірі 100000 (сто тисяч) грн 00 коп. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.
В апеляційній скарзі відповідач АТ “ПІВДГЗК”, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.
При цьому, скаржник вказує на те, що позивач, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, все одно реалізувала своє право на працю саме в шкідливих умовах праці та будучи обізнаною про шкідливі умови праці свідомо продовжувала працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги, компенсації та більшу оплату. Наголошує на тому, що позивач у важких та шкідливих умовах праці пропрацювала більше 23 років, незважаючи на те, що для отримання права на пенсію на пільгових умовах їй було достатньо пропрацювати в таких умовах лише 10 років. Скаржник вважає, що покладення провини на АТ “ПІВДГЗК” за виникнення у позивача професійного захворювання є безпідставним, оскільки роботодавець повідомляв позивача про наявність шкідливих факторів на робочому місці, виконував усі вимоги законодавства та колективного договору щодо компенсації за роботу в шкідливих умовах, забезпечував засобами колективного та індивідуального захисту. Наголошує на тому, що саме перевищений термін роботи позивача в шкідливих умовах праці і призвів до встановлення у ОСОБА_1 професійного захворювання.
Відповідач вважає, що вину підприємства у заподіянні позивачу моральної шкоди у визначеному законом порядку не встановлено, а позивачем не доведено наявність моральної шкоди, тому відсутні правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Окрім того, скаржник вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди на користь позивача не відповідає засадам розумності та справедливості, оскільки судом не були досліджені: характер моральних страждань, вид психічних страждань їх глибину, істотність змін у житті позивача. Вказує, що позиція відповідача щодо завищеного розміру стягнутої судом моральної шкоди підтверджена судовою практикою, посилаючись на Постанову Верховного Суду від 20.02.2019 по справі №211/2524/16-ц при прийнятті рішення щодо відмови в задоволенні касаційної скарги позивача на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.03.2017, яким розмір відшкодування моральної шкоди зменшено з 10 0000 грн. до 35 000 грн.
Також, відповідач вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди саме відповідачем та доказів наявності вини відповідача у заподіяні моральної шкоди. 
Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1  13 серпня 1992 року була прийнята на роботу на Південний гірничозбагачувальний комбінат учнем слюсаря по ремонту обладнання збагачувальної фабрики; 18 червня 1993 року переведена слюсарем по ремонту обладнання 3 розряду рудозбагачувальної фабрики №2. Згідно наказу №1160 від 22 вересня 1994 року, за результатами атестації робочих місць за умовами праці слюсаря по ремонту обладнання РОФ-2 підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №1. 03 квітня 2006 року ОСОБА_1 переведена машиністом крану рудозбагачувальної фабрики №2. Згідно наказу №1328 від 30 листопада 2004 року, за підсумками атестації робочих місць за умовами праці, вказана професія атестована за Списком №1. 08 серпня 2014 року позивача переведено машиністом крана 5 розряду чергового персоналу технологічної служби зміни №4 рудозбагачувальної фабрики №2. 23 грудня 2016 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 10-14). 
Довідкою ПАТ «ПІВДГЗК» від 13 грудня 2019 року №130 встановлено, що загальний стаж роботи ОСОБА_1 в АТ «ПІВДГЗК» складає 24 роки 04 місяці 11 днів, пільговий стаж на підприємстві – 23 роки 06 місяців 06 днів (а.с. 50). 
Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22 грудня 2018 року (далі по тексту Акт) проведено розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 , а саме: вібраційна хвороба 1-2 стадії від дії загальної вібрації з синдромом церебрально-периферичної ангіодистонії з вазомоторно-трофічними порушенням на кистях, у поєднанні з полірадикулопатією попереково-крижовою та шийною на фоні лівобічної протрузії диска, лівобічної форамінальної грижі, дифузної протрузії дисків, з помірними статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом, деформуючим артрозом ліктьових суглобів, деформуючим артрозом колінних суглобів, больовий синдром (а.с. 15-17).
Остаточний діагноз встановлений 04 грудня 2018 року державною установою «Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини», що підтверджується медичним висновком ЛЕК від 04 грудня 2018 року №1728 (а.с. 29).
Пунктом 16 Акту встановлено, що професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: працюючи машиністом крану рудо-збагачувальної фабрики №2 (з 03 квітня 2004 року по 23 грудня 2016 року) ОСОБА_1 підпадала під вплив загальної вібрації, що перевищувала нормативні показники, через недосконалість робочого місця.
Із пункту 17 Акту видно, що причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є, те, що еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує нормативні на 3 дБ (104 дБ при ГДР 101 дБ) на 3 дБ (62 дБ при ГДР 59 дБ). З метою ліквідації та запобігання виникнення професійного захворювання генеральному директору ПАТ «ПІВДГЗК» запропоновано розробити заходи на приведенні рівня загальної вібрації на робочому місці машиніста крану рудозбагачувальної фабрики №2 до нормативного та забезпечити своєчасне проведення інструментального контролю рівня загальної вібрації на вказаному робочому місці. Згідно п.19 Акту, осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламентні нормативи не встановлено, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівництва структурного підрозділу.
Згідно з інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання, виданої 29 червня 2017 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській, відповідно до Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» №248 від 08 квітня 2014 року, загальні умови праці на робочих місцях ОСОБА_1 відносяться: слюсар черговий та з ремонту обладнання РЗФ-2 ПАТ «ПІВДГЗК» – до 3.3 (шкідливі 3 ст); машиніст крану – до 3.2 (шкідливі 2 ст.) (а.с. 53-56).
При огляді МСЕК 05 березня 2019 року ОСОБА_1 первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності з 18 лютого 2019 року (а.с.18).
При повторному огляді МСЕК 24 жовтня 2019 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі та встановлена третя група інвалідності з 07 жовтня 2019 року, безстроково (а. с. 19,20).
Медичним висновком ЛЕК Державної установи «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 07 травня 2019 року №776 підтверджено наявність професійного захворювання ОСОБА_1 (а.с. 25).
Відповідно до наданих виписок з медичної карти стаціонарного хворого та виписних епікризів видно, що ОСОБА_1 неодноразово проходила стаціонарне лікування в медичних закладах» з приводу наслідків професійного захворювання та скаргами на їх загострення (а.с.21-24, 26-28).
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, керувався нормами статей 153, 173, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що наданими стороною позивача доказами підтверджується причинний зв`язок між працею позивача на підприємстві відповідача та отриманим нею професійним захворюванням і, як наслідок - втратою працездатності, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди та не може погодитись із доводами відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та завищеного розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.
Згідно з нормами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. 
Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 року визначено, що “громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди”.
Відповідно до п.4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч.4 ст.43 Конституції України.
Доводи відповідача про про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та  її працею на ПАТ «ПІВДГЗК», колегія суддів відхиляє, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, і як правильно зазначив суд першої інстанції, пунктом16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22 грудня 2018 року, встановлено, що професійне захворювання позивача виникло у зв`язку з її працею машиністом крану на рудо-збагачувальній фабриці ПАТ «ПІВДГЗК», де загальний рівень вібрації перевищував нормативні показники. Робота позивача на інших підприємствах не вказана в якості профмаршруту захворювання позивача, а отже не визнана такою, що вплинула на виникнення професійного захворювання. 
Доводи скаржника про те, що позивачу було відомо про шкідливі умови праці, остання погодилась з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, також були предметом розгляду судом першої інстанції, і, як правильно зазначив суд, той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємство від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: рівень загальної вібрації на робочому місці позивача перевищував гранично допустимі показники і причиною цього була саме недосконалість робочого місця, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці та гігієнічні регламентні нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання.
Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року визначено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.
Отже, з наведених вище підстав, колегія суддів не сприймає доводи відповідача про відсутність вини підприємства у виникненні професійного захворювання у позивача, до того ж, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, тому доводи відповідача у цій частині на думку колегії суддів є необґрунтованими.
Наведене повністю кореспондує нормам ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим нею на виробництві відповідача професійним захворюванням.
Також, колегія суддів не погоджується із доводами скаржника щодо завищеного розміру моральної шкоди, та вважає, що він визначений судом з урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
Так, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, тривалості праці позивача в шкідливих умовах праці протягом 23 років 06 місяців 06 днів; вину підприємства в отриманні позивачем професійного захворювання, встановлення позивачу 50% ступіню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності безстроково, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, відсутності наявності динаміки покращення стану здоров`я позивача, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності їй спричинена моральна шкода, суд першої інстанції визначив позивачу компенсацію в розмірі 100 000 грн., яка на думку колегії суддів відповідає розміру заподіяної позивачу моральної шкоди.
Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 14 травня 2020 року.

Головуючий:
Судді: