ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м. Харків

Справа № 639/5925/19
Провадження № 22-ц/818/2404/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
секретаря                Кучер Ю.Ю.

Учасники справи :

Позивач (заявник): ОСОБА_1 , 
Представник позивача (заявника): Святець Олександр Миколайович ,
Відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
Особа, що звернулася з апеляційною скаргою: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові 

апеляційну скаргу  ОСОБА_5  на ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 жовтня 2019 року, постановлену суддею Іващенко С.О.,

у цивільній справі за заявою представника Святця Олександра Миколайовича , який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики,позовом про стягнення грошових коштів за договором позики,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 через представника звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням подальших уточнень, просила стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 14 липня 2017 року у розмірі 17895 дол. США; 3% річних за користування грошовими коштами у сумі 1163,42 дол. США та понесені нею судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Позивачем через представника до суду була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_4 , а саме на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та накладення арешту на автомобіль Mitsubishi L200 2477, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер ( VIN ) НОМЕР_3 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви послалася на те, що сума стягнення з відповідачів на користь позивача становить 458112 грн., що є значними грошовими коштами, наявне ухилення відповідачів від виконання цивільно-правових зобов`язань щодо повернення грошових коштів, отриманих за договором позики, тому наразі є обґрунтовані побоювання, що майно може бути відчужене третім особам з метою ухилення від виконання судового рішення щодо стягнення суми заборгованості, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим його виконання. 

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 жовтня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Святця Олександра Миколайовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики - задоволено частково. Забезпечено позов шляхом накладення заборони відчуження Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_4 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно наданої суду в якості доказів інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_4 . Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказане майно, позивачем та його представником не враховано, що арешт передбачає не лише заборону реалізації (відчуження) майна, а й заборону користування майном з вжиттям заходів щодо передачу майна на відповідальне зберігання. Таким чином, враховуючи ціну позову суд приходить до висновку про накладення заборони на відчуження вищевказаного майна в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4  про стягнення суми боргу за договором позики .

Що стосується вимог заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль MITSUBISHI L200 2477 (2008 року випуску, зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 , суд відмовляє в задоволені цієї частини заяви, на підставі того, що з наданої представником позивача матеріалів вбачається, що середня ринкова вартість автомобіля MITSUBISHI L200 2477 (2008 року випуску), складає 297909,00 грн. ( еквівалент 11850 дол. США). Таким чином, загальна вартість майна відповідачів, на яке позивач просить накласти арешт в якості забезпечення позову, значно перевищує розмір заявлених позовних вимог, а отже не відповідає вимогам закону щодо співмірності. Крім того, суду не були надані докази, які б свідчили про те, що автомобіль на даний час фактично перебуває в наявності у відповідача ОСОБА_3 , і таким чином може служити предметом забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції  ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині накладення заборони на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та відмовити у задоволенні заяви в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України

В обґрунтування скарги посилається на те, що 12 червня 2014 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, що зареєстрований в реєстрі за №1153 ПН ХМНО Шевцовим С.О., згідно якого власником 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 . Вказані відомості підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 196305640, станом на 15.01.2020 року).

Вказує, що позивачем було надано відомості про спірну квартиру, які не відповідали дійсності, таким чином судом першої інстанції було накладено заборону відчуження на майно, яке належить особі, що не має жодного відношення до даної справи, чим було порушено положення законодавства та не взято до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відтак вважає, що оскаржуваною ухвалою було безпідставно обмежено абсолютне право власності ОСОБА_5 , який не є боржником, на нерухоме майно у зв`язку з чим, вказана ухвала в оскаржуваній частині підлягає скасуванню.

Відзиву в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

Представник позивача Святець О.М. належним чином повідомлений про розгляд справи, клопотань про відкладення розгляду справи від нього або позивача не надходило. З огляду на те, що явка до суду апеляційної інстанції не є обов"язковою, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ухвала суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на Ѕ частини спірної квартири АДРЕСА_2 , тому в іншій частині ухвала суду в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що позов заявлено щодо солідарного стягнення грошових коштів за договором позики з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно зі статтею 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову, в тому числі шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Тобто арешт на майно відповідача допускається лише за умови, що майно належить відповідачу та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, тобто, не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову, а суд лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, отже, вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідний вид забезпечення позову повинен стосуватися предмета спору.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову.

Між тим, судова колегія приймає доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції протиправно наклав заборону відчуження на майно, що не належить відповідачам, та визнає їх обґрунтованими, оскільки положення пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України виключає можливість накладення арешту на майно, що не належить відповідачу, якщо це питання не становить предмет спору.

З матеріалів справи вбачається, що позов заявлено про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості (грошових коштів) за договором позики укладеного 14 липня 2017 року.

Судом першої інстанції задоволено заяву про забезпечення позову в цій частині шляхом накладення заборони відчуження Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 В з підстав, що вказана частина нерухомого майна згідно інформаційної довідки знаходиться у власності ОСОБА_4 (а.с.127-128).

До апеляційної скарги надано копію договору купівлі-продажу від 12 червня 2014 року згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продали, а покупець ОСОБА_5 купив квартиру 2-кімнатну АДРЕСА_1 (а.с.129).

Наведені обставини також підтверджуються копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 червня 2014 року та витягом сформованим станом на 15 січня 2020 року згідно яких у розділах «Актуальна інформація про право власності» зазначено, що спірна квартира повністю належить ОСОБА_5 та набуто її у власність 12 червня 2014 року (а.с.130).

З інформаційної довідки на яку посилався суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не вбачається актуальної інформації про власників нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , а тільки інформація про право власності, яка на час постановлення судом ухвали вже не була актуальною.

Отже, станом на час підписання договору позики 14 липня 2017 року квартира АДРЕСА_1 знаходилася у власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, який не є учасником правочину щодо отримання грошових коштів відповідачами у позивача.

Відтак, позов забезпечено шляхом накладення заборони відчуження на квартиру, яка не є предметом даного спору та не належить на праві власності жодному із відповідачів, що суперечить нормам чинного процесуального законодавства, є порушенням майнових прав інших осіб, що не є учасниками спору, і призвело до невірного вирішення питання.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову в частині заборони відчуження квартири, оскільки вона не належить відповідачу ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду скасувати в оскаржуваній частині та відмовити у задоволенні заяви, оскільки висновок суду не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 150,367, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_5  - задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 жовтня 2019 року - скасувати в частині забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що на праві приватної спільної часткової власності належить  ОСОБА_4 .

В задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_4 , а саме на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалась.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                        С.С. Кругова

Судді                                                                                                 О.В. Маміна

                                                                                                       Н.П. Пилипчук

повний текст постанови 
складено 26 березня 2020 року