Головуючий суду 1 інстанції - Воронкін О.А. 
Доповідач -Дронська І.О.

Справа № 431/1898/19
Провадження № 22-ц/810/1/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року                                    м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:
головуючого судді Дронської І. О.,
суддів Гаврилюка В. К., Карташова О. Ю.,
за участю секретаря Пономарьової В. С.
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Воронкіна О.А. 13.11.2019 року в м. Старобільську
за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
                                                         ВСТАНОВИВ:
У березні 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 10.01.2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 13000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тобто заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовій формі.
Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 31.01.2019 року, має заборгованість в сумі 385932,29 грн, з яких: 13520,44 грн - тіло кредиту; 367240,44 грн - заборгованість про процентам за користування кредитом, 5171,41 грн - заборгованість за пенею та комісією.
Позивач, посилаючись на наявне право щодо вимоги від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитом, просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 124083,27 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 13520,44 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом з 10.11.2010 року по 29.09.2017 року в сумі 111462,83 грн, а також понесені позивачем судові витрати в сумі 1921,00 грн.

Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 13 листопада 2019 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 10.11.2010 року у вигляді заборгованості за кредитом у розмірі 13520,44 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за користування кредитом з 10.11.2010 по 29.09.2017 в розмірі 111462,83 грн відмовлено.
Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у заяві позичальника від 21.04.2010 року процентна ставка та домовленність сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами не зазначені, а банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками з 10.11.2010 року по 29.09.2017 року за користування кредитними коштами, посилаючись на Умови та правила банківських послуг, Витяги з Тарифів, які, як вважав суд першої інстанції, у поєднанні з заявою позичальника, у даному випадку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма договору приєднання, оскільки позивачем достовірно не підтверджуються вказані обставин, а тому стягненню з відповідача на користь банку підлягає заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.11.2010 року, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13520,44 грн, що фактично отримані та використані позичальником, а позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 111 462, 83 грн задоволенню не підлягають.

Не погодившись з вказаним рішенням АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами, ухвалення в цій частині рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, скаржник просив рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13.11.2019 року в частині не задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитом в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту з тих підстав, що, як вважав суд, при укладенні договору з АТ КБ «Приватбанк» банк не дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.
Скаржник вважає, що відсутність підпису Позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згоден з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. 
Також скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідач разом з Анкетою-заявою підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в яких зазначено умови кредитування із визначенням порядку сплати заборгованості та відсотків, а також за наявності заборгованості - штрафів, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії, а тому скаржник вважає, що суд першої інстанції вказані факти змісту волевиявлення відповідача за підписаною заявою та довідкою не врахував. Натомість суд першої інстанції безпідставно зазначив, що жодної із вищезазначених істотних умов договору у договорі не зазначено, що не відповідає дійсним обставинам справи та предмету доказування.
Крім того, скаржник вважає, що розрахунок заборгованості доданий до позовної заяви у цілковитій відповідальності відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу.
Виписка, яка надана до суду першої інстанції є належним доказом у справі.
Також скаржник звертає увагу на те, що відповідач не відкликав свою заяву-згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, оскільки при укладенні договору відсоткова ставка була визначена на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Передбачаючи, що апеляційний суд також може посилатися на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки, як вважає скаржник суд першої інстанції не мав підстав приймати зазначений висновок до уваги, оскільки цей висновок був зроблений в іншій конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувались умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.
Також скаржник вважає, що твердження місцевого суду про те, що укладений між сторонами договір не містить підписів відповідача під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.
Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи, призначеної на 08.04.2020 року на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.
Відповідно до заяви представника позивача Шишелової Н.В. остання просила суд відкласти розгляд справи, призначеної на 09-20 год. 25.03.2020 року, заява представника позивача була задоволена, розгляд справи 25.03.2020 року було відкладено на 08.04.2020 року.
Клопотання щодо відкладення розгляду справи на період карантину АТ КБ «Приватбанк» апеляційному суду не заявлялось, про відкладення розгляду справи з 25.03.2020 року на 08.04.2020 року позивач повідомлений належним чином.
Щодо відповідача ОСОБА_1 , то колегією суддів встановлено, що відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , наданої позивачем до позовної заяви, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_1 , а.с. 24.
За зазначеною адресою відповідач ОСОБА_1 рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка» щодо виклику до суду не отримує, рекомендовані листи повертаються за зворотною адресою з позначкою «за зазначеною адресою адресат відсутній».
З відповіді Управління ДМС у Луганській області на запит апеляційного суду листом повідомлено, що 14.02.2019 року ОСОБА_1 за рішенням суду знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , а.с. 157.
Також, з метою з`ясування місця перебування ОСОБА_1 на запит апеляційного суду Головним управлінням Пенсійного фонду України повідомлено, що в реєстрі застрахованих осіб за 2019-2020 р.р. відомості про застраховану особу ОСОБА_1 відсутні, а.с. 158.
З метою повідомлення ОСОБА_1 про відкриття провадження, а також про дату, час та місце розгляду справи, у відповідності до вимог п. 11 ст. 128 ЦПК України судом розміщено оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України на 08.04.2020 року, а.с. 151.
Колегія суддів вважає, що апеляційним судом вжиті всі заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.
Тому, з урахуванням наведеного, тривалості судового провадження у теперішній справі, зокрема, права сторони позивача на розгляд його справи впродовж розумного строку, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає наступне. 
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій АТ КБ «Приватбанк» частині. 
Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», зроблені в п.15 постанови про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду в оскаржуваній частині щодо не задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» ( заборгованість по процентам за користування кредитом з 10.11.2010 по 29.09.2017 в розмірі 111462,83 грн), апеляційний суд не перевіряє правильність рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 13520,44 грн, яка скаржником не оскаржується.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 10.11.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 13000 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
Згідно наданого Банком розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором б/н від 10.11.2010 року станом на станом на 31.01.2019 року становить: 385932,29 грн. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 124983,27 грн, що складається з заборгованості за кредитом - 13520,44 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом з 10.11.2010 року по 29.09.2017 року в сумі 111462,83 грн.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у заяві позичальника від 10.11.2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с. 8).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами з 10.11.2010 по 29.09.2017.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.11.2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті Банку, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, як встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», враховуючи те, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин сторін (10.11.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22.03.2019 року), суд першої інстанції вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому,) оскільки кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, та за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, дійшов висновку про те, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
Також, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наявні в матеріалах справи умови і правила надання банківських послуг не мають правового значення, оскільки вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.11.2010 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, відсутні.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем ОСОБА_1 позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11.Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 111462, 83 грн.

Проаналізувавши наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції щодо оскаржуваної частини рішення, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює із відповідним застосуванням правових позиції Великої Палати Верховного Суду.
Згідно п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити… 
Як вбачається з положень ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 629 ЦК України чітко визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Саме на таке порушення посилається позивач у позовній заяві та аргументує підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, приєднанням останнього до Умов та правил надання банківських послуг та погодження ОСОБА_1 із запропонованими банком умовами користування послугами банку, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на заяві, тобто позивач вважає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.
Дійсно, у ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не підписував Умови та правила надання банківських послуг, Умови користування послугами банку, Витяг з Тарифів, копії яких додані позивачем АТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_1 , а.а.с. 09-323.
Більш того, зазначені копії витягів з Умов та витяг з Тарифів взагалі не містять необхідних реквізитів щодо посвідчення копій документів.
Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги Умов та Тарифів розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, що саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядку мають здійснюватися нарахування процентів за користування кредитними коштами.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити про те, що відповідно до наданого позивачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» позивачем у цих Тарифах зазначено, що з 01.01.2013 року всі картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду переведені на тарифний план «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а також зазначені зміни до Базової % ставки в місяць за тратами, здійсненими до 01.09.2014 року та здійсненими до 01.04.2015 року, а.с. 9.
Враховуючи час укладення між сторонами договору, а саме 10.11.2010 року, відповідач ОСОБА_1 не мав можливості ознайомитися з наданими позивачем у якості належного доказу, вищезазначеними Тарифами, оскільки в цих Тарифах зазначені обставини, що вже відбулися, як станом на 01.01.2013 року так і на період з 01.04.2015 року і станом на день укладення між сторонами договору від 10.11.2010 року ще не існували.
За доводами апеляційної скарги скаржник посилається на те, що відповідач разом з Анкетою-заявою підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового період», а також вважає, що розрахунок заборгованості доданий до позовної заяви у цілковитій відповідальності відображає рух коштів за карткою.

Між тим, матеріали справи не містять витягу з операційного руху грошових коштів по рахунку ОСОБА_1 та позивачем виписка руху коштів до позовної заяви не додавалася як і не додавалась довідка про умови кредитування в якій зазначено умови кредитування із визначенням порядку сплати заборгованості та відсотків, а також за наявності заборгованості - штрафів, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії.

А тому висновок суду першої інстанції про те, що жодної істотної умови договору у договорі не зазначено, позивачем не надано належних доказів обґрунтування позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом, повністю відповідає матеріалам справи та скаржником не спростовано.

Колегія суддів не приймає та не надає оцінку новому доказу, доданому до апеляційної скарги, а саме довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду за кредитним договором SAMDN50000037829105, а.с. 80, зважаючи на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Позивачем до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором, копію документа, який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг, копію паспорта відповідача та копії статутних документів банку.
У позовній заяві відсутнє зазначення про неможливість надання будь-якого доказу під час подання позовної заяви.
Як убачається з матеріалів справи у позовній заяві АТ КБ «Приватбанк» позивач просить суд першої інстанції у разі неявки в судове засідання відповідача АТ КБ «Приватбанк» не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника Банку та винесення заочного рішення, а.с. 3, тобто позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо предмету спору.
Відповідно до ухвали Старобільського районного суду Луганської області від 08.04.2019 року справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, розгляд справи судом першої інстанції було призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін, а.с. 49, про що позивача було повідомлено належним чином.

Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою скаржником АТ КБ «Приватбанк» не викладені обставини та не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції у визначений цивільним процесуальним законодавством строк довідки про умови кредитування з використанням кредитки з поважних причин, як і відсутнє клопотання про дослідження зазначеної довідки, як доказу, а саме довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за кредитним договором SAMDN50000037829105, як і не обґрунтовано, яку інформацію містить зазначена довідка, оскільки умови кредитування, зазначені у цій довідці, стосуються кредитного договору SAMDN50000037829105 з базовою % ставкою на місць 2,5%, (що складає 30% на рік), у той час як у цій справі предметом доказування, за доводами позовної заяви, є обставини щодо укладення договору № б/н від 10.11.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік ( що складає 2,3% на місяць). До того ж, додана до апеляційної скарги копія зазначеної вище довідки не містить прізвища, ім`я та по-батькові особи, яка її підписала.
За таких обставин колегія суддів вважає, що вказана копія довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду за кредитним договором SAMDN50000037829105 не підлягає дослідженню судом апеляційної інстанції.
Тому, враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на те, що крім заяви відповідачем також підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій вказано тип кредитної лінії, пільговий період (55 днів), базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір та строк несення щомісячних платежів, розмір комісії та зняття готівки, розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафу при порушенні строків платежів по грошовим зобов`язанням, а тому відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків.
З огляду на викладене колегія суддів, з урахуванням того що анкета-заява № б/н від 10.11.2010 року ОСОБА_1 не містить домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами із зазначенням відсоткової ставки та її розміру, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту укладання із відповідачем договору № б/н від 10.11.2010 року на умовах, зазначених позивачем, в тому числі щодо сплати процентів за користування кредитом, а також розміру цих процентів. 
Як вбачається з доводів апеляційної скарги, скаржник вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_1 не відкликав свою згоду в анкеті-заяві на укладення спірного договору про надання кредиту, у встановленому порядку не визнавав цей договір недійсним, суд першої інстанції не мав підстав вважати, що спірні правовідносини сторін не регулюються положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання.
Колегія суддів вважає зазначені доводи такими, що не відповідають встановленим судом обставинам справи. Суд першої інстанції у достатній мірі мотивував зазначений висновок і колегія суддів не вважає за необхідне дублювати зазначене судом мотивування та зазначає, що за відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, при цьому колегія суддів вважає за необхідне ще раз зауважити, враховуючи неодноразове посилання скаржника на недоведені обставини, що матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами була визначена відсоткова ставка на суму залишку заборгованості за кредитом.
Враховуючи, що у заповненій і підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків, на ОСОБА_1 не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що за доводами апеляційної скарги скаржником не доведена наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом.
За доводами апеляційної скарги, які колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи АТ КБ «Приватбанк» щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Зазначений висновок суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII.
Підхід Європейського Союзу до ефективного режиму захисту прав споживачів фінансових послуг базується на трьох основних принципах. Споживачі повинні мати доступ до: достатньої інформації для прийняття поінформованих рішень при купівлі фінансових послуг; не затратних механізмів захисту від порушень договору про надання фінансових послуг; програм фінансової освіти.
Ці принципи охоплені у кількох Директивах ЄС, які стосуються захисту прав споживачів, а саме: розкриття інформації та реклами, практики продажів, ведення рахунків клієнтів, компенсаційних та гарантійних схем, а також конкуренції та фінансової стійкості надавачів послуг.
Колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами повідомлення ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг, про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Щодо висновків Великої Палати Верховного Суду.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» вважає, що посилання суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є бездоказовим та безпідставним.

Із зазначеним доводом колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.
Так, п. 4. ч. 4.ст. 17 Закону «Про судоустрій і статус суддів» закріплено принцип єдності судової практики - як один із тих, що має забезпечувати єдність системи судоустрою.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 Закону «Про судоустрій і статус суддів» компетенцію забезпечення єдності практики покладено на Верховний Суд.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити те, що саме Велика Палата Верховного Суду, з метою забезпечення однакового застосування судами норм права, формулює певну практику, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої та судової практики.
Саме із зазначених підстав, колегія суддів вважає за необхідне, як і суд першої інстанції, застосувати до спірних правовідносин сторін висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає за можливе не надавати правової оцінки доводам апеляційної скарги, як таким, що безпосередньо не стосуються предмету спору саме у цій справі та спірних правовідносин сторін щодо нехтування судом першої інстанції принципами платності кредитного договору та порушенням оскаржуваним рішенням стабільності функціонування фінансового сектору держави. 

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржником АТ КБ «Приватбанк», за доводами апеляційної скарги не доведена наявність підстав для висновку щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами, ухвалення в цій частині рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, що є підставою для скасування рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.       
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування рішення в оскаржуваній частині за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, відсутні, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13 листопада 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 13.04.2020 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді В. К. Гаврилюк

О. Ю. Карташов