Справа № 133/2101/19
Провадження № 22-ц/801/545/2020
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Марчук В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року	Справа № 133/2101/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючої: Марчук B.C.,
суддів: Матківської М.В. Стадника І.С.
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу № 133/2101/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Воронюк В.А. у порядку спрощеного провадження, дата складання повного тексту рішення - 04.12.2019 року, 

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ТОВ «Веллфін» звернулося у Козятинський міськрайонний суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.07.2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 54344 в електронній формі, відповідно до якого, позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 1201,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика була надана строком на 30 днів.
Позивачем відповідно до договору позики на картковий рахунок ОСОБА_1 була перерахована сума позики в розмірі - 1201,00 грн., що підтверджується повідомленням від 22.07.2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» щодо переведення грошових коштів.
Згідно п. 1.5. Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов:
-1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 (тридцять гривень 00 копійок) за перший день користування позикою;
-1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.2 цього Договору;
-3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором.
ТОВ «Веллфін» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу позику у розмірі встановленому договором.
Взяті на себе зобов`язання за договором позики № 54344 від 11.07.2016 року відповідач не виконав, у зв`язку з чим станом на 08.08.2019 загальна заборгованість за кредитом, складає 49485,16 грн., з яких: 1201,00 грн. - основний борг; 25655,75 грн. - заборгованість по відсоткам; 22628,41 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку його недоведеністю.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ТОВ «Веллфін» оскаржило його в апеляційному порядку як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та на підставі висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач виконав умови договору позики в повному обсязі, перерахувавши на картковий рахунок відповідача кошти в сумі 1201грн. Однак, відповідач, прийняті на себе зобов`язання за договором позики №54344 від 11.07.2016 року, належним чином не виконував. Договір позики укладений у формі електронного документу за встановленими правилами та нормами Закону України «Про електронну комерцію» з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а не електронного цифрового підпису.
Ще апелянт вказує, що судом першої інстанції не взяті до уваги «Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН»», затверджені наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» № 2-1 від 27 жовтня 2015 року, якими на час виникнення спірних правовідносин, регламентувався порядок отримання та надання позики ТОВ «ВЕЛЛФІН». Зазначає, що 11 липня 2016 року у встановленому в п. п. 4.1 - 4.2 Правил порядку, відповідач оформив заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх полів Заявки. 
З урахуванням зазначеного, ТОВ «Веллфін» просить суд скасувати рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03.12.2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. 
Згідно частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним правовим вимогам в повній мірі не відповідає.
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, оскаржуване рішення перевіряється в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.
11.07.2016 між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 54344 в електронній формі, відповідно до якого, позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 1201,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика була надана строком на 30 днів.
На підтвердження зазначених вимог позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором позики № 54344 від 11.07.2016,  укладеним між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 ; електронну заявку на отримання кредиту; копію правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін»; копію договору позики № 54344 від 11.07.2016; довідку щодо заборгованості від 08.08.2019; Повідомлення № 4106-ВП від 22.07.2019 ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» про надання послуг за доручення ТОВ «Веллфін» щодо переведення грошових коштів в сумі 1201 грн. власнику картки ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції, посилаючись на норми ст.ст. 95, 207, 638, 1054, 1055 ЦК України та правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові по справі №6-16цс-15 від 11.03.2015 року, дійшов висновку, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме з вищевказаними документами ознайомився відповідач і він їх підписував, а тому, дані документи не можна вважати складовою та самим договором позики.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач не навів обґрунтованого розрахунку сум, які просить стягнути з відповідача, який повинен  містити відомості  щодо розміру залишку непогашеного кредиту, розміру відсоткової ставки, порядку нарахованих відсотків, пені, суми коштів, які надходили в рахунок погашення заборгованості, суму використаних коштів, періоду нарахування, відомості щодо розміру простроченого зобов`язання. 
Проте колегія суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію).
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін, електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною першою статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно з частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частини перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Суд апеляційної інстанції вважає доведеними позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» в тій частині, що договір позики був укладений між сторонами у справі за встановленими правилами та нормами Закону України «Про електронну комерцію» з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 11 липня 2016 року у встановленому в п. п. 4.1, 4.2 «Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН»», затверджених наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» № 2-1 від 27 жовтня 2015 року, відповідач оформив заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх полів Заявки. На підставі заповненої відповідачем заявки між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем було укладено договір позики в електронній формі.
За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики №54344 від 11 липня 2016 року в сумі 1201 грн (сума позики) є обґрунтованими.
Разом з тим, позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» про стягнення з відповідача 25655,75 грн. заборгованості по відсоткам та 22628,41 грн. заборгованості за простроченими відсотками не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за період з 11 липня 2016 року по 10 серпня 2016 року (останній день повернення позики), що становить (22,8 х 30 (1.9 % від суми позики починаючи з другого дня по тридцятий день користування позикою) = 684 + 30 (перший день користування позикою) = 714 грн, підлягають до задоволення.
Позовні ж вимоги про стягнення процентів після 10 серпня 2016 року не грyнтуються на вимогах закону, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Відповідно до пункту 1- 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості за договором позики № 54344 від 11 липня 2016 року в сумі 1915 грн,. з них : 1201 грн. - заборгованість за основною сумою позики та 714 грн. - заборгованість за відсотками.
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТОВ «Веллфін» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 74,35 грн. та в сумі 111,51 грн. за подання апеляційної скарги.
Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції. -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» задовольнити частково.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (ЄДРПОУ 3995398) заборгованість за договором позики № 54344 від 11 липня 2016 року в сумі 1915 грн,. з них: 1201 грн. заборгованість за основною сумою позики, 714 заборгованість за відсотками.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (ЄДРПОУ 3995398) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 74,35 грн та в сумі 111,51 грн. за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: В.С. Марчук 

Судді: М.В. Матківська 

І.М. Стадник