ПОСТАНОВА
Іменем України

16 червня 2020 року 
Київ
справа №127/18125/16-а
адміністративне провадження №К/9901/23518/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Чиркіна С.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці
на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 9 листопада 2016 року (прийняту у складі головуючого судді Бар`як А.С.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року (постановлену у складі колегії: головуючого судді Сторчака В.Ю., суддів Ватаманюка Р.В., Мельник-Томенко Ж.М.),
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
В серпні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці (далі - УПФУ в м. Вінниці, відповідач), в якому просила:
визнати протиправними дії УПФУ в м. Вінниці щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника;
зобов`язати УПФУ в м. Вінниці призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку із втратою годувальника, у розмірі 60 відсотків від заробітної плати ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 1 серпня 2016 року, враховуючи розмір заробітної плати ОСОБА_2 згідно відомостей довідки прокуратури Вінницької області №18/38 від 14 серпня 2012 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 9 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року, адміністративний позов задоволено.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, дійшов висновку про неправомірність відмови відповідача щодо призначення позивачу пенсії по втраті годувальника відповідно до норм Закону України "Про прокуратуру".
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» 2 березня 2015 року №213-VIII (далі - Закон №213-VIII) у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру».
Таким чином, на думку відповідача, позивачем у своєму адміністративному позові не наведено його права на призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).
Виходячи із наведеного, відповідач вважає, що у зв`язку із смертю чоловіка позивача у неї виникло право на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), а тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову.
Позиція інших учасників справи
20 березня 2017 року до суду надійшли заперечення позивача на касаційну скаргу відповідача, в яких зазначається, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2017 року  відкрито касаційне провадження у справі №127/18125/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.
У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15  грудня  2017  року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.
Суддя-доповідач ухвалою від 15 червня 2020 року прийняв до провадження адміністративну справу №127/18125/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 16 червня 2020 року.
При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 з 1 листопада 1993 року перебуває на обліку в УПФУ в м. Вінниці та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону №1058-IV.
Також позивач є вдовою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , який при житті отримував пенсію за вислугою років відповідно до Закону №1697-VII.
1 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до УПФУ в м. Вінниці із заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника, згідно із Законом №1697-VII.
Листом від 15 серпня 2016 року №245/П-1 відповідач відмовив позивачу в призначенні вказаної пенсії, посилаючись на те, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України, «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. У зв`язку з чим, на переконання відповідача, з 1 червня 2015 року пенсії у порядку та на умовах, визначених вказаними законами, не призначаються, а раніше призначені пенсії - не перераховуються.
Разом з тим, Управління зазначило, що переведення позивача на пенсію по втраті годувальника можливе лише за умови, якщо її розрахунок буде провадитися відповідно до Закону №1058-IV.
Вищезазначене слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 9 листопада 2016 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року відповідають, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною дев`ятнадцятої статті 86 Закону №1697-VII передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї прокурора або слідчого, які були на його утриманні на момент смерті (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), за наявності у померлого годувальника стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім`ї, 70 відсотків - на двох і більше членів сім`ї. До непрацездатних членів сім`ї померлого прокурора або слідчого належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Схожа за змістом норма міститься і в частині першій статті 36 Закону №1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якою пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Закон №1697-VII є спеціальним та визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Цей Закон визначає лише умови пенсійного забезпечення прокурорів, в тому числі і право на пенсію у разі втрати годувальника та не регулює порядок призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, а також інші умови пенсійного забезпечення.
Згідно з преамбулою Закону №1058-IV цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
В частині другій та третій статті 36 Закону №1058-IV розкрито умови за яких особа має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до частини дев`ятнадцятої 86 Закону №1697-VII.
Зокрема, відповідно до частини другої статті 36 Закону №1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються:
1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;
2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років.
3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
Разом з цим, згідно з частиною третьою статті 36 Закону №1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
При цьому, члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Судами попередніх інстанцій встановлено та цього не заперечує відповідач, що позивачка є непрацездатним членом сім`ї та перебувала на утриманні померлого годувальника, а отже на переконання суду касаційної інстанції має право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
В той же час суд зазначає, що відмова в реалізації права позивачки на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника можлива лише за відсутності статусу члена сім`ї померлого годувальника, тобто права на таку пенсію.
Проте, відмова відповідача з цього приводу ґрунтується на положеннях пункту 5 Закону №213-VІІІ, за якими з 1 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».
Оцінюючи правомірність такої відмови, суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно Закону України «Про прокуратуру».
Однак, цей Закон стосується випадків призначення пенсій вперше відповідно до Закону №1697-VII. Натомість правовідносини в цій справі склались щодо переведення на пенсію по втраті годувальника, яка померлому уже була призначена відповідно до Закону №1697-VII.
Крім того, аналіз положень пункту 5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII дає підстави для висновку, що цим Законом скасовано діючі станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ.
15 липня 2015 набрав чинності Закон №1697-VIІ, який є чинним і на сьогодні.
Таким чином, питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України визначено і на теперішній час регулюється статтею 86 Закону №1697-VIІ.
Відтак, колегія суддів Верховного Суду вважає, що посилання пенсійного органу у спірних правовідносинах на положення Закону №213-VIII є помилковими, оскільки спірні правовідносини виникли після набрання чинності Законом №1697-VIІ.
Для осіб, яким уже призначена пенсія, однак такі особи набули право на інший вид пенсії, Законом №1058-IV передбачена можливість подання заяви про переведення на інший вид пенсії, яка відмінна від заяви про призначення пенсії та має інше правове значення.
Згідно з частиною другою та третьою статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.
Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Відповідно до пункту 1.5 постанови правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1) заява про переведення з одного виду пенсії на інший подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Абзацом 5 пункту 1.7 Порядку №22-1 днем переведенням з одного виду пенсії на інший вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.
Згідно з пунктом 2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Таким чином, судами встановлено, що позивачка має право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника та подала відповідну заяву про переведення її на цей вид пенсії в порядку передбаченому Законом №1058-IV, а отже відповідачем неправомірно відмовлено позивачці в переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого ОСОБА_2 , має право на передбачену частиною дев`ятнадцятою статті 86 Закону України «Про прокуратуру» пенсію у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 60% його середньомісячного заробітку.
Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі №660/756/17, від 7 серпня 2018 року у справі №346/35/17, від 5 вересня 2018 року у справі №178/528/17(2-а/178/11/17), від 10 жовтня 2018 року у справі №127/12898/17 та від 27 листопада 2018 року у справі №725/1621/16-а.
Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У відповідності до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 9 листопада 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                          І.В. Желєзний
                                                                                          С.М. Чиркін