УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 травня 2020 року
м. Київ
справа № 236/3696/18
провадження № 51-2438ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, яку постановлено в межах кримінального провадження № 12018050420000624, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янськ Донецької області, зареєстрованого та проживаючого у тому АДРЕСА_1 відповідно), раніше не судимого, 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 травня 2019 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК України – на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 цього Кодексу – на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_4  звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 02 вересня 2018 року, приблизно о 02 год 00 хв, маючи умисел на викрадення чужого майна і перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на власному автомобілі марки «BMW-528I», державний номер НОМЕР_1 , приїхав на вул. Київську у м. Лиман Донецької області, де зупинився поблизу домоволодіння № 55 та проник на огороджене подвір`я, через вхідну хвіртку, де, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно викрав металеві вироби кухонного та господарчого призначення, які належали ОСОБА_5 , чим спричинив потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 404 грн 49 коп. 
Крім того, в цей же день, приблизно о 02 год 30 хв, ОСОБА_4 , пройшов через подвір`я і огород вищевказаного домоволодіння та протиправно проникши на подвір`я домоволодіння АДРЕСА_2 , намагався через відкрите вікно проникнути у житловий будинок, але був помічений власником домоволодіння ОСОБА_6 , який в приміщенні будинку увімкнув світло і голосно став робити зауваження, повідомляючи, що викличе поліцію. Після чого ОСОБА_4 бажаючи досягти свого злочинного наміру, не реагуючи на зауваження ОСОБА_6 , діючи умисно, проник до приміщень літньої кухні, сараю та курятника вказаного домоволодіння, звідки став переносити майно ОСОБА_6 на загальну суму 4 тис. 909 грн 25 коп. до свого автомобіля. Однак не довів злочин до кінця, з причин що не залежали від його волі, оскільки був затриманий на місці вчинення злочину працівниками поліції Лиманського ВГТ Слов`янського ВП ГУНП у Донецькій області.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 26 лютого 2020 року залишив вирок місцевого суду стосовно  ОСОБА_4 без змін. 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Зокрема, прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував конкретні обставини та тяжкість вчиненого засудженим злочину, а також дані про особу останнього. Крім того, прокурор зазначає, що суд не дав вичерпної відповіді на всі доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України, відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК України), Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, згідно з указаними нормами закону врахував: конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, характер і ступінь їх тяжкості, які згідно зі ст.12 цього Кодексу відносяться до тяжких злочинів, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України не було доведено до кінця та будь-якої шкоди, внаслідок вчинених ним правопорушень, потерпілим не завдано, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, на теперішній час неофіційно працює, має постійне місце проживання, при цьому, мешкає з матір`ю та бабусею пенсіонерками, які є інвалідами 2 і 1 групи відповідно і потребують постійної сторонньої допомоги. Також суд врахував висновок органу пробації від 08 листопада 2018 року, який вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення волі та не становить високої небезпеки для суспільства. Крім того, суд визнав щире каяття  ОСОБА_4 та відверте вибачення перед потерпілими обставиною, що пом`якшує покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння відніс до обставин, що його обтяжують. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статей, за які його засуджено, зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 цього Кодексу. 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і не встановив підстав для скасування вироку місцевого суду стосовно  ОСОБА_4  та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Верховний Суд указує, що посилання прокурора на те, що суд апеляційної інстанції не навів мотивів, яким чином те, що засуджений мешкає з хворою матір`ю та бабусею, які є інвалідами і потребують постійної сторонньої допомоги, сприятиме виправленню останнього, не може бути достатньою підставою для визнання рішень суддів попередніх інстанції такими, що ухвалені у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3