П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 815/3516/17	

 	Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.                                                      Дата і місце ухвалення: 19.09.2017р., м. Одеса                                                    Дата виготовлення повного тексту: 21.09.2017р.                                                                      	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –    Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.
       (у зв`язку із неявкою сторін у судове засідання,
       справа розглядається в порядку п.2 ч.1 ст. 311 КАС України)

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 31 січня 2017 року №29-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання  позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Афганістану, проживав в м.Кабул, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження, оскільки його сім`я зазнала переслідувань від антиурядового озброєного угрупування «Талібан», які мали на меті рекрутувати членів родини позивача. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 з родиною, рятуючи своє життя, були змушені покинути територію Афганістану, так як країна не вмозі їх захистити. Позивач вважає, що при прийнятті рішення від 31 січня 2017 року №29-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Державна міграційна служба України не врахувала ситуації по країні походження ОСОБА_1 , яка підтверджує його об`єктивні побоювання.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.  
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати постанову від 19.09.2017р., з прийняттям нового судового рішення – про задоволення позову.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано наявності загрози переслідування позивача за ознакою належності до певної соціальної групи. Позивачем зроблено реальну спробу  обґрунтувати свою заяву про захист відповідно до вимог Директиви ЄС «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, які потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається». 
Також, апелянт посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності в Афганістані будь-яких збройних конфліктів спростовується інформацією по країні походження, яка характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства. З наданих ОСОБА_1 до суду матеріалів вбачається, що таліби продовжують вести масштабні атаки в Кабулі, ситуація в сфері безпеки залишається нестабільною, збільшилася кількість збройних сутичок та жертв серед цивільних осіб. 
Апелянт вважає необґрунтованим посилання відповідача та суду першої інстанції на можливість отримати захист в Російській Федерації та стверджує, що вказана країна не відповідає передбаченим законодавством ознакам третьої безпечної країни. Російська Федерація не дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, які передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом про статус біженців 1967 року, враховуючи принцип не вислання. 
Посилається апелянт і на те, що суд першої інстанції оскаржуваним судовим рішенням порушив фундаментальні права біженця  в частині не вислання. У випадку повернення позивача до країни походження його життю та здоров`ю буде загрожувати реальна безпека, а Україною буде порушено ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.3 Конвенції  про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Державна міграційна служба України подала письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції – без змін. Відповідач зазначає, що ситуація по країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є безумовною підставою для визнання особи біженцем  або особою, яка потребує додаткового захисту.  
В судові засідання, призначені на 17.03.2020 року, 08.04.2020 року, 12.05.2020 року, 26.05.2020 року та 23.06.2020 року позивач жодного разу не з`являвся, а його представники – адвокати, подавали клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, обґрунтоване запровадженням карантину.
23.06.2020р. до суду апеляційної інстанції від представника позивача – адвоката Лагунова В.І.  надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, обґрунтоване запровадженням карантину.
Розглянувши подане клопотання колегія суддів приходить до наступного.
Указом Президента України від 13.03.2020р. №87/2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» та розпорядженням Одеського міського голови від 15.03.2020р. №218 «Про тимчасове зупинення роботи об`єктів загального користування, розташованих у м. Одесі, - не зупинено (призупинено) функціонування органів державної влади, в тому числі судів, які наразі працюють в звичайному режимі, але з дотриманням норм, попереджаючих розповсюдження інфекції. 
Більше того, на своєму засіданні 17.03.2020р. Рада суддів Україні рекомендувала судам продовжувати здійснювати правосуддя незважаючи на епідемію коронавірусу и карантин, однак, по можливості, здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін.
Крім того, колегія суддів зазначає, що у всі судові засідання, призначені на вище вказані дати з`являвся перекладач, викликаний судом для позивача та суд мав усі можливості розглянути справу по суті у відкритому судовому засіданні. 
З урахуванням наведеного та з метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, передбаченого ч.1 ст.309 КАС України, на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України, суд вважає необґрунтованим та таким, яке не підлягає задоволенню клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, проживав в області ОСОБА_2 , провінція Кабул; за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин (суніт).
Країну постійного проживання ОСОБА_1 залишив 18 травня 2015 року легально на підставі національного паспорту та візи авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Москва (Росія).
До України позивач потрапив 19 травня 2015 року з Росії автомобільним транспортом нелегально.
18 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23 червня 2015 року №114 ОСОБА_1 було відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_1 не погодився з прийнятим наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23 червня 2015 року № 114 та оскаржив його в судовому порядку.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року у справі №815/4255/15, яка набрала законної сили 03 лютого 2016 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
21 червня 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Подану заяву позивач обґрунтовував тим, що його сім`я зазнала переслідувань від антиурядового озброєного угрупування «Талібан», які мали на меті рекрутувати членів родини позивача. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 з родиною, рятуючи своє життя, були змушені покинути територію Афганістану. 
За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 13 січня 2017 року по справі №2016OD0093, яким ОСОБА_1 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08 липня 2011 року, а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.
Державна міграційна служба України своїм рішенням від 31 січня 2017 року №29-17 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, що передбачені пунктом 1 та пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №47 від 10 березня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач отримав 26 червня 2017 року.
Не погоджуючись з правомірністю рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2017 року №29-17   ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем, в обґрунтування його заяви від 21.06.2016р. про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не надано доказів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, за висновками суду першої інстанції, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI.
Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967    року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Так, згідно ч.1 ст.5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 7 зазначеної статті визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.
Також, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.
Однак, як у ході розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.
При вирішенні спору суд першої інстанції встановив наявність розбіжностей у наданих позивачем відомостях, зокрема:
- під час проведення анкетування 18 червня 2015 року (особова справа № 2015ОD0188) позивач повідомив, що 30 квітня 2015 року до його будинку прийшли представники терористичного угрупування «Талібан», які вимагали приєднання заявника та його старшого сина до їх структури. Разом з цим, при проведенні співбесіди 23 червня 2015 року (особова справа № 2015ОD0188) він вказав, що під час візиту талібів його побили, крім запрошення до їхнього штабу більше нічого не відбувалось;
- під час проведення співбесіди 23 червня 2015 року, дружина позивача ОСОБА_3 (особова справа №2015ОD0189) вказала, що погрожували лише заявнику, ніяких погроз на адресу їх старшого сина не надходило;
- за твердженнями позивача відносно нього застосовувалось фізичне насилля, яке проявилось у нанесенні ударів по тілу. Однак, після вказаного факту до медичних закладів або до правоохоронних органів чи поліції заявник не звертався, мотивуючи це тим, що до поліції звертатися небезпечно, тому що більша частина працівників поліції співпрацює з терористичним угрупуванням «Талібан». При цьому, позивач ніяким чином не зміг підтвердити свою розповідь, до територіального підрозділу Державної міграційної служби України не надав жодного документального або іншого доказу на підтвердження вищевказаного факту, а усні твердження вважаються недостовірними через виявлення низки розбіжностей;
- під час проведення співбесіди від 23 червня 2015 року позивач вказав, що його батько разом з сестрою знаходиться в ОСОБА_4 чи в Канаді. В той же час, згідно анкетування від 23 червня 2016 року позивач вказав, що його батько ОСОБА_5 помер приблизно 20-22 роки тому.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не спростовує таких висновків суду першої інстанції щодо наявності розбіжностей в його показаннях, а свої доводи про незаконність рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2017 року №29-17 обґрунтовує посиланням на ситуацію в країні його громадянської належності.
Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта виходячи з наступного.
Відповідно до інформації з Інтернет ресурсу https://dutchnews.nl/mews/2018/03/despite-worrying-security-situation-afganistan-is-safe-for-refugees-court-rules/, https://www.khaama.com/us-military-partnering-with-the-afghan-forces-to-bolster-kabul-security-04660/, https://www.khaama.com/kabul-and-islamaband-agree-to-operationalize-peace-plan-says-onsc-05256/, у м. Кабул та в Афганістані в цілому задовільна ситуація сфери безпеки, що підтверджується ІКП та проводяться активні дії влади Афганістану за підтримки міжнародної спільноти щодо боротьби з діяльністю угруповання «Талібан» та інших терористичних організацій.
Згідно інформації по країні походження позивача, яка існувала станом на час виникнення спірних правовідносин, ситуація в галузі безпеки в Афганістані в цілому була задовільною, державою велися активні дії задля відновлення безпеки, зокрема боротьба влади країни з ІДІЛ свідчить про інтеграцію держави у міжнародні відносини, яка має за мету встановлення цілковитої безпеки.
Зокрема, ситуація в рідному для позивача м. Кабул була задовільною та безпечною. В грудні 2017 року у 12 афганських провінціях проводяться операції зачищення, спрямовані на боротьбу із «Талібан» та іншими озброєними угрупуванням в зимній період.
Крім того, міжнародна організація ЄС по міграції оголосила про початок чотирьохрічного проекту щодо підтримки біженців у Афганістані. Проект вартістю 18 млн. євро профінансує Генеральний директорат Євросоюзу щодо розвитку та співпраці. Ці кошти будуть витрачені на допомогу репатріантам та економічний розвиток товариств, що надають допомогу біженцям, в провінціях Кабул, герат, Нангархар, Балх, Кандагар, Баглан, Урузган і Лагман. На ці кошти будуть реалізовані інфраструктурні проекти місцевого значення.
Про позитивні тенденції щодо безпекової ситуації у країні громадянської належності свідчить факт надання електронних посвідчень, що свідчить про відновлення роботи державних установ та вирішення питань правовим шляхом.
Шукачі захисту повертаються до Афганістану, що свідчить про налагодження ситуації в країні громадянської належності позивача.
Варто зазначити, що в матеріалах особової справи позивача відсутня інформація стосовно існування загрози для його життя на території Афганістану станом і на теперішній час.
Аналіз актуальної інформації за країною походження свідчить про значні успіхи представників органів державної влади щодо нейтралізації діяльності антидержавних угруповань на території Афганістану, покращення ситуації в галузі безпеки.
Згідно з інформацією за країною походження НАТО підтверджує прихильність до співробітництва з Афганістаном. В Брюсселі відбулося відкриття зустрічі начальників штабів НАТО, в ході якої готується розгляд перспектив місії військового альянсу в Афганістані. Крім цього, голова військового комітету НАТО зазначив, що ситуація з безпекою залишається непростою, однак афганські сили оборони та охорони правопорядку докладають великих зусиль для того, щоб забезпечити безпеку своєї країни і виключити її перетворення в притулок терористів.
Важливим є той факт, що згідно з інформацією за країною походження уряд Афганістану піклується про здоров`я населення, а також про належне медичне забезпечення громадян. Так, доступність медичних центрів суттєво зросла останнім часом (джерело: http://www.bakhtarnews.com.af/ens/health/item/3 7529- world-health- day ІНФОРМАЦІЯ_2 kabul ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Таким чином, аналізом наданої позивачем інформації, враховуючи інформацію по країні походження позивача на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та на теперішній час, можливо встановити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю фізичної цілісності чи свободи в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Афганістану.
Таким чином, суд апеляційної інстанції робить висновок, що зазначені факти вказують на відсутність будь-яких побоювань позивача зазнати переслідувань в країні його громадської належності у разі повернення.
Колегія суддів зазначає і про безпідставність посилання апелянта на порушення судом першої інстанції ст. ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, оскільки ці доводи ґрунтуються на припущеннях.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ДМС України від 31 січня 2017 року №29-17 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування постанови суду першої інстанції від 19 вересня 2017 року немає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
                                                                 Повний текст судового рішення виготовлений  23 червня 2020 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук