Постанова
Іменем України
17 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 347/1933/16
провадження № 61-26375св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
треті особи: Космацька сільська рада, приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 липня 
2017 року у складі судді Крилюк М. І., та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Космацька сільська рада, приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 листопада 1999 року на випадок своєї смерті мати позивача ОСОБА_2 зробила заповітне розпорядження, згідно з яким все своє майно заповіла своєму синові ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла.
Після смерті матері спадщину на будинковолодіння, що розташоване 
на АДРЕСА_1 прийняв тільки позивач. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом він не зміг, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на вказане майно, а тому йому рекомендовано звернутися до суду. 
Під час судового засідання при розгляді його позову про визнання права власності на спадкове майно відповідач ОСОБА_2 представила заповіт від 27 травня 2004 року. 
Посилаючись на те, що заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства, не відповідає волі спадкодавця, оскільки був підписаний не його матір`ю, просив визнати недійсним заповіт  ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу Ромовською О. В., зареєстрований в реєстрі № 896 від 27 травня 2004 року.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області 
від 28 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту, що при складенні і посвідченні нотаріусом заповіту було допущено порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення, а також факт відсутності вільного волевиявлення заповідача.
Оспорюваний заповіт викладений у вигляді письмового документу, зміст заповіту прочитано заповідачем та підписаний безпосередньо нею у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті.
Доказів щодо недостовірності підпису та запису на заповіті та його належності заповідачу матеріали справи не містять, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10 квітня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2018 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У грудні 2018 року справу № 347/1933/16 передано до Верховного Суду. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Сімоненко В. М.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення статей 1234, 1247, 
1248 ЦК України та не звернули належної уваги на те, що заповіт відповідно до вимог законодавства має бути особисто підписаний заповідачем. Разом із тим, напис на заповіті зроблено не спадкодавцем, що свідчить про його підробку, оскільки напис відрізняється від почерку померлої  ОСОБА_2 , що підтвердив свідок ОСОБА_2 , якому був відомий почерк спадкодавця.
Судами не надано належної правової оцінки поясненню лікаря, який підтвердив той факт, що померла важко хворіла, у зв`язку з чим не могла самостійно рухатися та потребувала сторонньої допомоги.
Крім того, як на підставу скасування судових рішень посилається на порушення апеляційним суд норм процесуального права, оскільки розгляд справи в суді апеляційної інстанції відбувся за відсутності позивача, який перебував на стаціонарному лікуванні, що свідчить про розгляд справи за відсутності учасника справи, що в силу частини першої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.
Відзив на касаційну скаргу 
Відзив на касаційну скаргу не надходив до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Заповідач ОСОБА_2 була матір`ю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 
07 листопада 1999 року ОСОБА_2 на випадок її смерті склала заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту посвідченого секретарем виконкому Космацької сільської ради, Косівського району та зареєстрованого в реєстрі № 100.
27 травня 2004 року ОСОБА_2 на випадок її смерті склала новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу Ромовською О. В., зареєстрований в реєстрі № 896, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла відповідачу ОСОБА_2 .
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
09 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Косівського нотаріального округу Ромовської О. В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Мотивувальна частина.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних 
Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Устатті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповітнедійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 
203 цього кодексу.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 
1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
При складенні заповідачем декількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.
Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що:
- по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту;
- по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.
У справі, що переглядається, встановлено, що 07 листопада 1999 року ОСОБА_2 на випадок її смерті склала заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла ОСОБА_1 . 
Разом із тим, 27 травня 2004 року ОСОБА_2 на випадок її смерті склала новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу Ромовською О. В., зареєстрований в реєстрі № 896, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла відповідачу ОСОБА_2 . 
Таким чином, оскільки новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту щодо визначення спадкоємця, то новий заповіт скасовує попередній заповіт.
Призначення ОСОБА_2  спадкоємцем є виключним правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.
Під час розгляду справи позивачем не наведено та не обґрунтовано підстав недійсності заповіту, складеного ОСОБА_2  27 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу Ромовською О. В. та зареєстрований в реєстрі № 896.
Посилання касаційної скарги на те, що судами не взято до уваги пояснення лікаря, який підтвердив той факт, що померла важко хворіла, у зв`язку з чим не могла самостійно рухатися, є безпідставними, оскільки вказане не свідчить про те, що  ОСОБА_2  у момент складання оскарженого заповіту не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту.
Оскільки зміст заповіту прочитано заповідачем та підписано безпосередньо нею у присутності нотаріуса, посвідчено нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок її смерті, відсутні правові підстави вважати оскаржувати заповіт недійсним.
Колегія судів також погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що покази свідка ОСОБА_2 , якому був відомий почерк спадкодавця не може вважатися неналежним та допустимим доказом у розумінні статей 77-80 ЦПК України на підтвердження факту підробленого підпису.
Крім того, встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року за клопотанням представника ОСОБА_1 було призначено посмертну судово-почеркознавчу експертизу з метою вирішення питання про належність підпису 
ОСОБА_2 у період підписання заповіту, 16 грудня 2017 року 
ОСОБА_1 отримав клопотання експерта про забезпечення здійснення оплати за проведення експертизи, однак 24 січня 2018 року до апеляційного суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи № 1.1.-383/17 у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів про здійснення оплати вартості судової експертизи.
Отже, установивши, що позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним заповіту не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що заповіт вчинений із порушенням вимог законодавства, підпис 
у заповіті здійснено не заповідачем, суд першої інстанції, з яким погодився 
й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову 
у задоволенні позову.
Посилання ОСОБА_1 на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права з огляду на те, що розгляд справи відбувся за відсутності позивача, не повідомленого належним чином, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. 
Так, згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, направленого Апеляційним судом Івано-Франківської області, ОСОБА_1 отримав повідомлення особисто 17 лютого 2018 року, що підтверджується його підписом. Таким чином, апеляційний суд вмотивовано посилався на частину другу статті 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної 
інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 липня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області 
від 28 лютого 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            В. М. Сімоненко
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров