Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 754/9834/18	 	
Номер провадження 22-ц/824/3599/2020	
Головуючий у суді першої інстанції О.В. Лісовська	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач        	
11 березня 2020 року                                                                                            місто Київ
                              Номер справи 754/9834/18
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
секретар судового засідання: Горак Ю.М.
 
сторони:
 
позивач         ОСОБА_1 
відповідач     ОСОБА_2 
відповідач     ОСОБА_3 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 
 
на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Лісовської О.В., в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва, о 15год. 45хв., повне рішення складено 02 грудня 2019 року, -
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косарєва Т.В., про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, мотивованим тим, що 23.02.2017 за його заявою було розпочато досудове розслідування щодо злочинних дій ОСОБА_2 , а саме кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12017110030001017 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст.191, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст.365, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України. Вказав, що ОСОБА_2 є обвинуваченим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України.  Йому, як потерпілому в рамках даного кримінального провадження завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок протиправних дій громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 . Зокрема, в рамках кримінального провадження за №12017110030001017 05.10.2017 ним було подано цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, на загальну суму матеріальних збитків, з урахуванням інфляційних втрат, у розмірі 3 378 248, 28 грн. та 2 000 000, 00 грн. моральної шкоди; 16.01.2018 ним було подано другий цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, на загальну суму, з урахуванням інфляційних втрат, у розмірі 1 991 960, 95 грн. Отже, загальна сума його позовних вимог щодо відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди дорівнює 7 370 209, 23 грн. 13.10.2017 року, через сім днів після повідомлення ОСОБА_2 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а саме у розтраті чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах та злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, тобто у службовому підробленні, а саме внесенні до офіційних документів свідомо неправдивих відомостей, вчиненому групою осіб за попередньою змовою, що спричинило тяжких наслідків інтересам окремих юридичних і фізичних осіб, ОСОБА_2 було укладено оскаржувані правочини на користь його дочки ОСОБА_3 . Уклавши фіктивні оскаржувані правочини з метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом оскаржуваних правочинів, ОСОБА_2 здійснив умисні дії, що мають правовим наслідком порушення прав та законних інтересів позивача, а саме можливості стягнення для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок відчуженого вище зазначеного об`єкта нерухомого майна. Оскаржувані правочини уклали сторони, які є близькими родичами, без мети настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Дії сторін оскаржуваних договорів направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому його коштом судових рішень про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Дарувальник ОСОБА_2 фактично продовжує володіти та користуватися цим майном. Отже, позивач вважає, що оскаржувані правочини є фіктивними та у відповідності до положень ст. 234 ЦК України підлягають визнанню недійсними. Також вказав, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходиться справа №757/12245/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири на ім`я своєї доньки. Крім того, в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться справа №754/9834/18 за позовною заявою ТОВ «Плато Плюс» до ОСОБА_2 , ТОВ «Права Справа» про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень. Зазначені вище договори дарування були укладені при тих самих обставинах, що і оспорювані договори по справі №754/9834/18. Укладені договори, що оспорюються в справах №757/12245/18 та 754/807/19, додатково підтверджують той факт, що єдиною метою ОСОБА_2 є приховання всього свого майна від звернення стягнення в майбутньому. Тобто ОСОБА_2 всіляко намагається уникнути будь-якої відповідальності за свої незаконні діяння. Укладення оспорюваних договорів дарування за наявності у ОСОБА_2 на момент укладення таких договорів заборгованості перед ОСОБА_1 (невиконаного грошового зобов`язання), подальших дій ОСОБА_2 щодо відчуження в аналогічний спосіб (за договорами дарування) іншого нерухомого майна (справи №757/12245/18,754/807/19), а також наявність кримінальних проваджень та вручення повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке є конфіскація всього майна, свідчить про те, що оспорювані договори дарування є фіктивними. На підставі викладеного   ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 8000000000:62:403:0028, посвідчений 13.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Косарєвою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1868; договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 8000000000:62:403:0012, посвідчений 13.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Косарєвою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1869; договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 8000000000:62:403:0023, посвідчений 13.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Косарєвою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1870; договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за пресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: 800000000:62:403:0030, посвідчений 13.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Косарєвою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1871; договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: 8000000000:62:403:0002, посвідчений 13.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Косарєвою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1872. Застосувати наслідки недійсності вказаних вище договорів шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року  позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:62:403:0028, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1378932880000, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрований у реєстрі за № 1868. Визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 8000000000:62:403:0012, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1378941080000, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрований у реєстрі за № 1869. Визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 8000000000:62:403:0023, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1378947480000, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрований у реєстрі за № 1870. Визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер 8000000000:62:403:0030, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 137895438000, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрований у реєстрі за № 1871. Визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер 8000000000:62:403:0002, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1378959880000, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрований у реєстрі за № 1872. Застосовано наслідки недійсності Договору дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:62:403:0028, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1378932880000, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрованого у реєстрі за № 1868, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37576822 від 13.10.2017 року 17:18:25, приватний нотаріус Косарєва Тетяна Вячеславівна. Застосовано наслідки недійсності Договору дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 8000000000:62:403:0012, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1378941080000, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрованого у реєстрі за № 1869, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37577114 від 13.10.2017 року 17:31:49, приватний нотаріус Косарєва Тетяна Вячеславівна. Застосовано наслідки недійсності Договору дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 8000000000:62:403:0023, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1378947480000, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрованого у реєстрі за № 1870, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37577289 від 13.10.2017 року 17:40:07, приватний нотаріус Косарєва Тетяна Вячеславівна. Застосовано наслідки недійсності Договору дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер 8000000000:62:403:0030, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 137895438000, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрованого у реєстрі за № 1871, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37577425 від 13.10.2017 року 17:48:14, приватний нотаріус Косарєва Тетяна Вячеславівна. Застосовано наслідки недійсності Договору дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер 8000000000:62:403:0002, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1378959880000, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Тетяною Вячеславівною, зареєстрованого у реєстрі за № 1872, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37577540 від 13.10.2017 року 17:55:15, приватний нотаріус Косарєва Тетяна Вячеславівна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 , через свого представника ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов хибного висновку про те, що спірні договори були укладені без настання реальних правових наслідків. Суд не навів у рішенні обґрунтованих висновків на підтвердження наявності підстав для задоволення позову, оскільки жодних фактів чи належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності укладених договорів матеріали справи не містять. Без наявності вмотивованого рішення суду про визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ПЛАТО ПЛЮС» оформлених протоколом №1 від 14.02.2008 твердження позивача в цій частині є надуманими. Викладені відомості є неправдивими і вигаданими з метою фальсифікації обставин та зв`язати між собою брехливі відомості про вчинення ОСОБА_2 неіснуючого злочину. Вказала, що на момент відчуження спірних земельних ділянок на її користь ОСОБА_2 не порушив жодної норми закону, яка б забороняла розпоряджатися своїм майном на власний розсуд лише у випадку вручення підозри. 
Зазначила, що під час розгляду справи у суді першої інстанції неодноразово порушувалися процесуальні норми, що стосуються подачі доказів стороною позивача, що свідчить про упередженість головуючого у даній справі.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити скаргу з викладених у ній підстав.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін як законне і обґрунтоване.
Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косарєва Т.В. у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від третьої особи не надходило. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Неявка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косарєвої Т.В. в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи (їх представники) не скористалися.
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх законності та обґрунтованості. Суд дійшов висновку, що оспорювані договори дарування земельних ділянок були укладені без наміру реального настання обумовлених ними правових наслідків, а тому є фіктивними.
Такі висновки суду є законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, старшим слідчим СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області Ткач І.І. у кримінальному провадженні № 12017110080001017 від 23.02.2016 ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України.
Згідно договору дарування земельної ділянки від 13.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1868, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0028). 
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 13.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1872, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку АДРЕСА_5 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0002). 
Згіднодо договору дарування земельної ділянки від 13.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1870, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку АДРЕСА_3 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0023).
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 13.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1869, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку АДРЕСА_2 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0012).
Згідно договору дарування земельної ділянки від 13.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1871, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку АДРЕСА_4 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0030).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що На підставі договору дарування від 13.10.2017 № 1868, приватним нотаріусом КМНО Косарєвою Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0028) (а.с. 12-13 т. 1).
Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Косарєвою Т.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на:
- земельну ділянку АДРЕСА_2 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0012) на підставі договору дарування від 13.10.2017 року № 1869;
- на земельну ділянку АДРЕСА_3 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0023) на підставі договору дарування від 13.10.2017 року № 1870;
- на земельну ділянку АДРЕСА_4 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0030) на підставі договору дарування від 13.10.2017 року № 1871;
- на земельну ділянку АДРЕСА_5 (кадастровий номер 8000000000:62:403:0002) на підставі договору дарування від 13.10.2017 року № 1872.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертаючись до суду із даним позовом вказував на те, що спірні правочини про відчуження земельних ділянок були укладені між сторонами з метою уникнення стягнення на спірне нерухоме майно для відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок кримінального правопорушення.
Так, відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Судом першої інстанції було достеменно встановлено, що спірні договори дарування були укладені між найближчими членами родини, а саме батьком та дочкою. ОСОБА_2 , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно, був обізнаний про наявність кримінального провадження та про існування цивільних позовів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, позивачем у яких є ОСОБА_1 , а тому він передбачав негативні наслідки для себе у випадку задоволення судом позовів та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на вказане нерухоме майно. Суд дійшов вірного висновку, що спірні правочини були укладені без наміру створення правових наслідків, що свідчить про фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів вважає доведеним та обґрунтованим належними та допустимими доказами у справі, висновок суду першої інстанції у тому що, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладаючи спірні договори дарування земельних ділянок, не вбачали реального настання правових наслідків, обумовлених правочинами, а дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були направлені на фіктивний перехід права власності на належні йому на праві власності земельні ділянки його дочці ОСОБА_3 з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок можливого судового рішення про стягнення грошових коштів.
Крім того, з метою доведення наявності невиконаних ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 грошових зобов`язань, позивач надав суду заяву від 17.12.2014 про зарахування однорідних грошових вимог, відповідно до якої ОСОБА_2 підтверджує наявність у нього грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 у розмірі 13435721,92 грн. На підтвердження підпису саме ОСОБА_2 у зазначеній заяві позивачем надано висновок експерта  від 17.01.2018 року, відповідно до якого підпис у заяві виконаний саме ОСОБА_2 . Тобто, вказані докази підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 певних правовідносин пов`язаних з грошовими зобов`язаннями. 
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано ОСОБА_3 до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Задовольняючи вимогу позивача про визнання недійсними спірних договорів дарування, суд першої інстанції діяв відповідно до статей 215 та 216 ЦК України та обґрунтовано застосував наслідки недійсності правочинів шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 .
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотримання вимог статей 263-265 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, та закон, який їх регулює, а також оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи. 
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідачів та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,- 
п о с т а н о в и в :
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 17 березня 2020 року. 
 
Судді:
                                                                                                    Л.Д. Поливач

                                                                                                    А.М. Стрижеус

                                                                                                    О.І. Шкоріна