ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/392/20 Справа № 206/2992/18 	  	Головуючий у першій інстанції: Румянцев О.П. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, – 

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1  звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 30.08.1969 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. В 1970 році позивач та відповідач розпочали будівництво спільного будинку, що завершилось в 1979 році, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради про введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 , надалі адресу за якою розташований даний будинок було змінено на    АДРЕСА_2 . Згідно рішення комісії про введення будинку в експлуатацію вбачається, що житлова площа будинку становить 51,6 кв.м., корисна площа 72,8 кв.м., будинок складається з чотирьох житлових кімнат та кухні, надвірні споруди складаються з вбиральні, літньої кухні, сараю та гаражу. 07.02.1972 року позивач та відповідач зареєстрували своє місце проживання за адресою будинку та постійно в ньому проживають до дня подачі позову. В 2000 році відповідачем на своє ім`я було приватизовано земельну ділянку площею 0,0728 гектарів, що розташована за адресою  АДРЕСА_2 . Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок  АДРЕСА_2  складається з: Літ. А-1   будинок, Літ. а-1 прибудова, рік побудови 1979, площа 14,9 кв.м., Літ. а1-1 прибудова, рік побудови 1982, площа 12,1 кв.м., Літ. а- ганок, рік побудови 1982, площа 3,5 кв.м., Літ. Б гараж, рік побудови 1979, площа 23,2 кв.м., Літ. В літня кухня, рік побудови 1979, складається з: 1- кімната 13,0 кв.м., 2-кімната 10,5 кв.м., загальна площа приміщення становить 23,5 кв.м., Літ. Г сарай, рік побудови 1979, площа 12,0 кв.м., Літ. Д убиральня, рік побудови 1979, площа 1 очко, Літ Е погріб, рік побудови 1982, площа 3,4 кв.м., Літ. Ж літній душ, рік побудови 1982, площа 1,0 кв.м., Літ. № 1-3,І споруди. Згідно акту від 28.09.2017 року складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна при проведенні технічної інвентаризації було встановлено, що будівництво прибудови літ. а1-1, погріб літ. Е, літній душ літ. Ж відбулося до 05.08.1992 року, що згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництв, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, зареєстрованого в МЮУ 10.07.2001 року за №582/5773 не належить до самочинного будівництва. Позивач зазначає, що таким чином, перебуваючи у шлюбі нею та відповідачем було набуто у власність нерухоме майно, а саме зазначений житловий будинок та земельна ділянка, що зареєстровані на відповідача. 02.05.2018 року позивач звернулась до Самарського районного суду м.Дніпропетровська із позовом про розірвання шлюбу, на день подання позову рішення про розірвання шлюбу не ухвалено. Тому, позивач просила визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2  об`єктом спільною сумісною власністю подружжя –  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; поділити спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , іншу Ѕ частину жилового будинку залишити у власності відповідача; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0728 га по АДРЕСА_2 , іншу Ѕ частину земельної ділянки залишити у власності відповідача; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року частково задоволено позовні вимоги, вирішено визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку А-1, загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині залишених без задоволення позовних вимог та ухвалення у цій частині нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення частково скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 30.08.1969 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 30.08.1969 року (а.с. 9).
З рішення виконавчого комітету Самарської районної ради від 14.12.1981 року про ведення будинку в експлуатацію   встановлено, що відповідно до договору на право будування від 09.06.1970 року, в період з 1970 року по 1979 рік сторонами   побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 ), житлова площа будинку становить 51,6 кв.м., корисна площа 72,8 кв.м., будинок складається з чотирьох житлових кімнат та кухні, надвірні споруди складаються з вбиральні, літньої кухні, сараю та гаражу (а.с. 10). Пізніше адресу було змінено на АДРЕСА_2 ).
07.02.1972 року сторони зареєстрували своє місце проживання за адресою будинку; місце реєстрації сторін до цього часу не змінене, що підтверджується відповідними записами в домовій книзі та копіями паспортів (а.с. 11-21, 27-28).
На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2686 від 19.10.2000 року, ОСОБА_2 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №097536 від 03.11.2000 року, площею 0,0728 гектарів розташованої на за адресою по АДРЕСА_2 (а.с. 26); цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Відповідно до технічного паспорту, станом на 28.09.2017 року, на садибний житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ається з: Літ. А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, рік побудови 1979, площа 14,9 кв.м., Літ. а1-1 прибудова, рік побудови 1982, площа 12,1 кв.м., Літ. а- ганок, рік побудови 1982, площа 3,5 кв.м., Літ. Б гараж, рік побудови 1979, площа 23,2 кв.м., Літ. В літня кухня, рік побудови 1979, складається з: 1- кімната 13,0 кв.м., 2-кімната 10,5 кв.м., загальна площа приміщення становить 23,5 кв.м., Літ. Г сарай, рік побудови 1979, площа 12,0 кв.м., Літ. Д убиральня, рік побудови 1979, площа 1 очко, Літ Е погріб, рік побудови 1982, площа 3,4 кв.м., Літ. Ж літній душ, рік побудови 1982, площа 1,0 кв.м., Літ. № 1-3, І споруди (а.с. 22-25).  Літ. А-1 житловий будинок має загальну площу 82,3 кв.м., житлову площу 51,6 кв.м..
В пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Частиною другою ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
Враховуючи, що будівництво будинку проводилось з 1970 по 1979 роки, то для вирішення питання щодо моменту виникнення права власності подружжя на спірну квартиру, повинні застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС).
Згідно зі ст.22 КпШС (чинного на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
За змістом вказаних норм, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.
Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, які встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).
Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що нерухоме майно - житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , було набуте під час перебування сторін справи у зареєстрованому шлюбі, - колегія приходить до висновку, що вищенаведений об`єкт нерухомого майна є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та наявні підстави для визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину житлового будинку А-1, загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., по АДРЕСА_2 .
Колегія звертає увагу, що відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на вказаний вище житловий будинок; доказів на спростування презумпції, що відповідають положенням ст.ст. 77 - 80 ЦПК України, відповідачем ні місцевому, ні апеляційному суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судових засідань. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку А-1, загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., що розташований по АДРЕСА_2 . Однак, місцевим судом безпідставно не вирішено питання щодо визнання на іншу половину житлового будинку права власності за відповідачем, тому у вказаній частині рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку А-1, загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., по АДРЕСА_2 .
Вимоги апеляційної скарги щодо визнання права власності на інші об”єкти, що розташовані по АДРЕСА_2 , не підлягають задоволенню, оскільки відповідні позовні вимоги в суді першої інстанції заявлені не були та не досліджувались, що підтверджується змістом позовної заяви, враховуючи, що позов не уточнювався та не доповнювався, що підтверджується письмовими матеріалами справи. 
Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання спірного житлового будинку  об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, місцевий суд не взяв до уваги, що, відповідно до відзиву на позов, відповідач зазначене право не визнає, тому наявні підстави для задоволення вказаної позовної вимоги.
При розгляді даної справи в частині позовної вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині за кожним, на земельну ділянку загальною площею 0,0728 га по АДРЕСА_2 , - місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги. 
Так, виходячи зі змісту статті 120 ЗК України та 377 ЦК України, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. 
Виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільному майні, - колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0728 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , по 1/2 частині за кожною із сторін.
Наведений висновок відповідає правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. 
Колегія наголошує, що рішення місцевого суду в частині задоволених позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку А-1, загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., що розташований по АДРЕСА_2 , не оскаржується, тому апеляційний суд рішення у цій частині не переглядає, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
За положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення судом апеляційної інстанції позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , також підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору, пропорційно задоволеній частині позовних вимог, в загальному розмірі 6616,17 грн.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення місцевого суду з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо визнання житлового будинку АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку А-1, загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., що розташований по АДРЕСА_2 ; щодо визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності, по 1/2 частині за кожним, на земельну ділянку площею 0,0728 га по АДРЕСА_2 ; в частині розподілу судових витрат, – скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення. 
Визнати житловий будинок АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку А-1, загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., по АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності, по 1/2 частині за кожним, на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0728 га, по АДРЕСА_2 . 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 6616 (шість тисяч шістсот шістнадцять) грн. 17 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді