ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/23242/15
провадження № 61-37685 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),          Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у складі судді Писанець В. А., постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О. С., та просила:
- визнати договір позики від 08 серпня 2014 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , та зміни до нього від 31 жовтня 2014 року виконаними з 28 грудня 2014 pоку, а зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 щодо повернення нею суми боргу в розмірі 458 430 грн, що відповідає 35400 доларам США визнати припиненими з 28 грудня 2014 pоку;
- визнати договір іпотеки від 08 серпня 2014 року таким, що закінчив свою дію 28 грудня 2014 року в день припинення основного зобов`язання ОСОБА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 надлишково сплачені кошти в розмірі 126 732 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
 
В обґрунтування позову зазначила, що уклала з відповідачем договір позики, відповідно до умов якого вона отримала від останньої у борг 458 430 грн, що відповідало 35 400 доларам США. Свої боргові зобов`язання вона виконала в повному обсязі, а тому слід вважати, що договір позики від 08 серпня 2014 року зі змінами від 31 жовтня 2014 року є виконаним, а зобов`язання ОСОБА_1 - припиненими. 
 
Щодо суми здійсненої переплати позивач зазначає, що договором позики було встановлено курс валюти 1 долар США = 12,70 грн, фактично нею було виплачено відповідачу 585 162 грн, що, виходячи із зафіксованого договором курсу валют, становить 46 075 доларів США, тобто на 10 675 доларів США перевищує суму отриманого боргу.
 
Указує, що зазнала значних моральних та психічних страждань, які були наслідком незаконних дій та бездіяльності відповідача, яка, отримавши від ОСОБА_1 гроші, не повідомила нотаріуса про погашення нею заборгованості та не вжила заходів про зняття заборони відчуження нерухомого майна.
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом, у якому просила в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1 181 812,78 грн звернути стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 3221886801:31:160:0167, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1 га з кадастровим номером 3221886801:31:160:0168, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 149,5 м2, житловою площею 48,9 м2, шляхом визнання за нею права власності на зазначене майно.
 
В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що ОСОБА_1 належним чином не виконує обов`язки щодо своєчасного повернення грошових коштів за договором позики від 08 серпня 2014 року зі змінами від 31 жовтня 2014 року, внаслідок чого станом на 28 вересня 2016 року утворилася заборгованість, яка складається із суми боргу 35 400 доларів США, що еквівалентно 921 940 грн за комерційним курсом ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 28 вересня 2016 року, інфляційних втрат за період з 31 квітня 2015 року по 31 серпня 2016 року та 3 % річних у сумі 41 373 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішеням Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О. С., про визнання договору позики виконаним, договору іпотеки закінченим та стягнення надлишково перерахованої суми позики відмовлено.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О. С., про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не довела факт сплати нею боргу ОСОБА_2 у розмірі 35 400 доларів США згідно розписки, яка міститься на аркуші справи 137. ОСОБА_2 не довела факт несплати ОСОБА_1 боргу, внаслідок чого в неї б виникло право вимоги звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики, який укладено 08 серпня 2014 року із змінами від 31 жовтня 2014 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С.
 
Визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки, який укладено 08 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Скляр О. С.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення надлишково перерахованої суми позики, відшкодування моральної шкоди відмовлено.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О. С., про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.
 
Апеляційний суд, виходив із того, що висновок суду першої інстанції є суперечливим. Якщо суд прийшов до висновку, що позичальником не доведено факту сплати боргу у повному обсязі, суд повинен був розглянути вимоги про право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики підтверджується належними та допустимими доказами, а саме оригіналом розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів, тому наявні підстави для припинення зобов`язань позичальника за договором позики та припинення іпотеки, яка має похідний характер від основного зобов`язання, а також для відмови у задоволенні зустрічного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Доводи позовної заяви ОСОБА_1 про надлишково сплачені нею 126 732 грн не ґрунтуються на умовах договору позики, які вона підписала, якими передбачено, що повернення позики здійснюється готівкою у гривнях за комерційним курсом ПАТ «ПриватБанк» на день повернення.
 
Умови договору позики, який був укладений сторонами, не передбачають відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язань за договором.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі, зупинено виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 19 червня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, передати справу на новий розгляд у суд першої інстанції.
 
Зазначає, що апеляційний суд переклав обов`язок доведення виконання зобов`язань позичальника на позикодавця.
 
Вважає, що зміст розписки був змінений позичальником, а саме дописано цифру «3» перед числом «600» та цифри «29» перед числом «900».
 
Стверджує, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про направлення умовно-вільних зразків почерку до експертної установи.
 
Вважає, що із розписки неможливо встановити правову природу правовідносин, особу, яка передає, та яка приймає грошові кошти, посилається на постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 61-9172св18.
 
Указує, що графік погашення боргу в розписці не відповідає графіку погашення, зазначеному у договорі позики з внесеними змінами.
 
Зазначає, що надані ОСОБА_1 та її чоловіком покази є суперечливими. 
 
Вважає, що суд повинен був робити висновки на підставі інших обставин справи, зокрема пояснень сторін, у тому числі нотаріуса, письмових доказів.
 
25 травня 2020 року до Верховного Суду надійшли пояснення позивача, у яких вона зазначає, що припинення іпотеки відбулося незаконно.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якій позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Зазначає, що показання позикодавця, а також відомості у зустрічній позовній заяві та уточненій зустрічній заяві є суперечливими.
 
Стверджує, що відповідач підтвердила, що підписи та прізвище на розписці написані нею, тому така розписка є належним та достатнім доказом виконання нею зобов`язань за договором позики.
 
Уважає, що наявність у неї оригіналу розписки підтверджує, що вона складалася у зв`язку з договором позики, укладеним із ОСОБА_2 . 
 
Зазначає, що ОСОБА_2 не надала жодних доказів того, що розписка містить дописки у вигляді цифр «3» та «29», суд призначив за клопотанням позикодавця технічну експертизу, яка не була проведена через неоплату її проведення та не надання додаткових матеріалів.
 
Стверджує, що нотаріус за її заявою повернула правовстановлюючі документи на іпотечне майно, що підтверджує виконання зобов`язань за договором позики. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 08 серпня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С., на підставі якого ОСОБА_1 отримала 299 720 грн, що було еквівалентно 23 600 доларам США, які зобов`язалася повернути щомісячними платежами по 600 доларів США з 08 вересня 2014 року до 08 січня 2015 року та 08 лютого 2015 року - 20 600 доларів США.
 
У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики в цей же день сторони уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С., предметами якого є:
- земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровими номерами 3221886801:31:160:0167 та 3221886801 :31: 160 : 0168 ;
- житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 149,5 м2. 
 
31 жовтня 2014 року сторони уклали договір про внесення змін № 1 до договору позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С., відповідно до якого виклали пункти 1-3 у новій редакції, згідно яких позичальник отримала позику у сумі 458 430 грн, що еквівалентно 35 400 доларам США, які зобов`язалася повернути щомісячними платежами з 30 листопада 2014 року по 31 березня 2015 року по 900 доларів США, а 31 квітня 2015 року - 30 900 доларів США.
 
Сторони визначили, що договір є безпроцентним, а позика повертається у гривнях за комерційним курсом ПАТ КБ «ПриватБанк» на день повернення.
 
22 квітня 2015 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 листа з вимогою про повернення надлишково сплачених коштів та проханням повідомити нотаріуса про виконання договору позики з метою зняття заборони на відчуження майна, обтяженого іпотекою.
 
У підтвердження виконання зобов`язання за договором позики позивачем суду першої інстанції був наданий оригінал розписки, згідно якої ОСОБА_2 отримала: 08 вересня 2014 року - 600 доларів США, 02 жовтня 2014 року - 3600 доларів США, з 08 листопада по 28 листопада 2014 року - 400 доларів США, 28 листопада 2014 року - 900 доларів США, 28 грудня 2014 року - 29 900 доларів США.
 
Під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_2 підтвердила, що підписи та прізвище на вказаній розписці написані нею, однак стверджувала, що цифри «3» у записі від 02 жовтня 2014 року та «29» у записі від 28 грудня 2014 року проставлені не нею, а дописані.
 
За клопотанням ОСОБА_2 суд першої інстанції призначав судову технічну експертизу для підтвердження посилань відповідача, що вищезазначені цифри є дописаними, однак ОСОБА_2 проведення експертизи оплачено не було, додаткові матеріали на вимогу експертів надані не були, а у подальшому відповідач відмовилася від проведення експертизи.
 
Відповідачем було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої виявилося неможливим у зв`язку із тим, що рукописний запис цифр має вкрай обмежений графічний матеріал, що унеможливлює виявлення комплексу ідентифікаційних ознак для формування будь-якого категоричного чи ймовірного висновку.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до яких воно має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Такий договір є укладеним з моменту передання грошей.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що положеннями договору позики передбачено повернення позики у формі готівкових коштів, надана позичальником розписка містить дати, розмір грошових коштів, підпис та прізвище позикодавця та її напис про зміну дат виплат у зв`язку із укладеним договором про внесення змін до договору позики, тому дійшов обґрунтованого висновку, що така розписка укладена з метою підтвердження виконання зобов`язань позичальника за спірним договором позики, а її зміст дає підстави вважати про виконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики.
 
Апеляційний суд також дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надала будь-яких доказів у підтвердження того, що вказана розписка містить дописки у вигляді цифр «3» від 02 жовтня 2014 року та «29» від 28 грудня 2014 року.
 
Доводи касаційної скарги щодо того, що апеляційний суд переклав обов`язок доведення факту виконання позичальником своїх зобов`язань на позикодавця є необґрунтованим, оскільки позичальник на підтвердження такого факту надав розписку, підписану позикодавцем, зміст якої свідчить про виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. 
 
Посилання касаційної скарги на постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 61-9172св18 є необґрунтованими, оскільки суд касаційної інстанції у наведених справах зробив висновки щодо розписки про отримання в борг грошових коштів як документу, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
У даній справі договір позики укладений у письмовій формі, є нотаріально посвідченим та факт його укладення не оспорюється, предметом спору є виконання зобов`язань за договором позики.
 
Доводи касаційної скарги щодо відхилення апеляційним судом клопотання про направлення умовно-вільних зразків до експертної установи для проведення почеркознавчої експертизи є необґрунтованими та такими, що не мають значення для правильного вирішення справи, оскільки апеляційний суд аргументував таку відмову тим, що неможливо встановити чи подані документи містять вільні зразки почерку саме ОСОБА_2 , а експерт зробив висновок, що рукописний запис цифр, які є предметом дослідження, має вкрай обмежений графічний матеріал, що унеможливлює виявлення комплексу ідентифікаційних ознак для формування будь-якого категоричного чи ймовірного висновку. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою апеляційного суду доказів та як наслідок - з обставинами, які встановив апеляційний суд, та висновками, яких він дійшов на підставі таких обставин.
 
Колегія суддів звертає увагу, що оцінка таких доводів знаходиться за межами розгляду справи касаційним судом, який відповідно до статті 400 ЦПК України перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 червня 2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 19 червня 2018 року.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                               В. І. Журавель
 
                                                                                                          М. М. Русинчук