Постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2020 року
м. Київ
справа № 522/13084/19
провадження № 51-5026 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 жовтня                    2019 року щодо нього у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019162500000298.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2019 рокуобвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, до 8 грудня 2019 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2019 року, постановлену під час підготовчого судового засідання в кримінальному провадженні, якою ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на незаконність ухвали судді апеляційного суду, просить її скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що прийняте рішення позбавляє обвинуваченого права на захист та на оскарження неправомірного судового рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважає касаційну скаргу ОСОБА_6 необґрунтованою та просила відмовити у їх задоволенні. 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до частини 6 статті 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною 1 статті 7 цього Кодексу.
Статтею 7 КПК передбачено загальні засади кримінального провадження, до яких відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом та судом, презумпція невинуватості й забезпечення доведеності винуватості, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до положень ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи. Обмеження доступу до суду апеляційної інстанції, як складової права на судовий захист, можливе лише з обов`язковим дотриманням конституційних норм і принципів, а саме пріоритетності захисту фундаментальних прав і свобод людини і громадянина, а також принципу верховенства права, відповідно до якого держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду, яка забезпечить ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема дасть можливість відновлювати порушені права і свободи особи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки суду першої інстанції, що кореспондується з п. 2. 3. Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою                       обвинуваченого, суддя апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку під час підготовчого судового засідання обвинуваченому ОСОБА_6 не продовжувався запобіжний захід у виді тримання під вартою, а за клопотанням прокурора до нього був застосований такий запобіжний захід, а тому скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
З таким висновком суду апеляційної інстанції колегія суддів Верховного Суду не погоджується, з огляду на зазначене.
Верховним Судом ухвалено постанову від 23 січня 2020 року у справі                № 505/2898/19 (провадження № 51-5283 км 19), відповідно до якої, виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання – є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження – вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення частини 2 статті 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Обставина, що у рішенні Конституційного Суду України вказано «продовження строку тримання особи під вартою», а не «обрання», на думку колегії суддів Верховного Суду, не свідчить про лише можливість оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції, та не може слугувати підставою для відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою та обмежує право особи на доступ до правосуддя. 
Отже, висновок апеляційного суду про те, що обвинуваченому                           ОСОБА_6  було обрано запобіжний захід, а не продовжено, а тому відповідно до положень ст. 392 КПК та вищезазначеного рішення Конституційного Суду України, ухвала Приморського районного суду                             м. Одеси від 11 жовтня 2019 року про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу тримання під вартою, апеляційному оскарженню не підлягає, не ґрунтується на вимогах закону.
Ухвала, що оскаржувалася в апеляційному порядку, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції та за своїм змістом стосувалася строку тримання обвинуваченого під вартою.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою, неправильно витлумачив положення норми ст. 392 КПК, звузивши її зміст, що призвело до помилкового висновку про відсутність у обвинуваченого права на оскарження ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2019 року.
Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними і такими, що перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                  ОСОБА_3