ОКРЕМА ДУМКА

10 квітня 2020 року 
м. Київ
справа № 320/10036/15-а
адміністративне провадження № К/9901/12290/18

судді Верховного Суду Стародуба О.П. щодо постанови Верховного Суду від 10.04.2020р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Зазначеною постановою підтримано позицію суду першої інстанції про задоволення позову.
Зокрема, в частині права позивача на отримання соціальних пільг і виплат, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 саме з часу їх протиправного припинення 01.05.2012р. Верховний Суд мотивував своє рішення тим, що рішенням суду у справі №0870/6434/12 встановлено незаконність рішення Комісії відповідача щодо позбавлення позивача категорії 2 в цілому, а не з конкретної дати (що прямо випливає з мотивувальної частини рішення).
Крім того, Суд не погодився з доводами апеляційного суду про відновлення відповідачем статусу позивача з часу постановлення судового рішення, дійшовши іншого висновку, що у даному випадку спір стосується не наявності/відсутності у позивача права на пільги, а періодів виплати таких пільг.

Вважаю за необхідне, на підставі статті 34 КАС України, висловити окрему думку щодо даного рішення.
Так, в ході розгляду справи судами встановлено, що у спірний період позивач отримував соціальні пільги і виплати, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 3.
З часу визнання за ним в судовому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 2 відповідач почав надавати йому соціальні пільги і виплати у відповідному розмірі, як для особи категорії 2, а тому на мою думку апеляційний суд обгрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.
З цих же підстав необґрунтованим видається також і висновок про те, що соціальні пільги та виплати, як ліквідатору 2-ої категорії підлягали відновленню з часу їх протиправного припинення 01.05.2012р., оскільки факт незаконного позбавлення 2-ої категорії встановлено судовим рішенням, на виконання якого відповідачем відновлено статус позивача з часу набрання таким рішенням законної сили.
Отже, оскільки рішення відповідача визнано в судовому порядку нечинним і втратило чинність з часу постановлення судового рішення, дати з якого статус позивача підлягав відновленню судом встановлено не було, а тому відновлення відповідачем статусу позивача з часу постановлення судового рішення на мою думку є правомірним.
При цьому, такі дії відповідача узгоджуються з положенням статті 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В протилежному випадку відповідач як суб?єкт владних повноважень зможе  діяти на власний розсуд (самовільно), не ґрунтуючись при цьому на вимогах закону, що буде характеризувати такі дії як свавільні і такі, що не відповідають принципам належного врядування.
Водночас, в разі якщо внаслідок протиправного позбавлення протягом спірного періоду соціальних пільг та виплат позивач зазнав фінансових втрат чи інших обмежень він вправі вимагати відшкодування завданої йому рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача шкоди.
За таких обставин висновки суду у даній справі видаються певною мірою необґрунтованими.

Суддя
О.П. Стародуб