ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 березня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/3206/19 
Номер провадження 22-ц/816/471/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Хвостика С. Г. 
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2019 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст складений 17 грудня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 

                                                       в с т а н о в и в :

20 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що між відповідачем та його батьком 13 липня 2015 року був укладений договір про надання правничої допомоги ОСОБА_2 у кримінальному провадженні. На виконання умов укладеного договору відповідач за надану правову допомогу отримав гонорар у сумі 15 000,00 грн. 22 жовтня 2015 року між сторонами був укладений договір №263-1 про надання адвокатом послуг у кримінальній справі. За цим договором позивач також сплатив відповідачу 2000 доларів США. 27 грудня 2016 року на підставі угоди з обвинуваченням позивача було засуджено за ст. 263 ч. 1 КК України. 18 лютого 2019 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми договір №263-1 визнано недійсним, зокрема п.п.8.1, 9.2, 10.3. Також рішенням суду  встановлено, що захист позивача в кримінальному провадженні відповідач здійснював на підставі договору б/н від 13 липня 2015 року. Тому просить стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 2000 доларів США, незаконно отримані ним у якості гонорару за договором №263-1 від 22 жовтня 2015 року.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 29400 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 476,41 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та застосування належних норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.
У доводах апеляційної скарги зазначає, що в судовому рішенні вказано про те, що строк позовної давності пропущено, однак без обґрунтування поважності причин його поновлення, з власної ініціативи, суд поновив його, вказавши, що наявні підстави для його поновлення.
Також судом першої інстанції не наведено мотивів відхилення судом клопотання, заявленого представником відповідача щодо застосування норми ч.4 ст.267 ЦК України та не наведено мотивів їх не застосування.
На думку відповідача строк позовної давності повинен обраховуватись із 22 жовтня 2015 року, тобто з моменту укладення договору №263-1.
Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій він заперечив проти її задоволення. В той же час, в порушення вимог передбачених ч.5 ст.178 , ч.4 ст. 360 ЦПК України доказів надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи представником надано не було.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами стосовно гонорару за договором №263-1 від 22.10.2015 року виник ще в серпні 2016 року. Про що свідчить справа №591/4423/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів. В 2018 році ОСОБА_2 звертався до суду з питанням визнання частково недійсним спірного договору. Позивачем за договором №263-1 від 22 жовтня 2015 року оплачені юридичні послуги, які фактично не надавалися, тому право позивача порушене та підлягає захисту, а позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13 липня 2015 року між адвокатом Бидюковим Д.В. та ОСОБА_3 укладено договір про надання правових послуг, відповідно до якого останній доручив, а адвокат прийняв на себе зобов`язання на захист та представлення інтересів ОСОБА_2 (а.с.11).

22 жовтня 2015 року між адвокатом Бидюковим Д.В. та ОСОБА_2 укладено договір №263-1 про надання адвокатом послуг у кримінальній справі на стадії розгляду досудового розслідування та у суді 1 інстанції у кримінальному провадженні №42015200000000385 від 01.10.2015 року та кримінальному провадженні №22015200000000028 від 06.07.2015 року (а.с.10).
Згідно п. 8.1  вище укладеного договору гонорар адвоката за угодою  складає 100 000 грн., який буде сплачений клієнтом рівними частинами, а саме: 50 000 грн. по закінченню досудового розслідування, наступні 50 000 грн. з моменту направлення обвинувального акту до суду.
Відповідно до п. 9.2  цього договору, у разі відмови клієнта від послуг адвоката, він не має права вимагати від останнього повернення суми гонорару або якої-небудь її частини.
Пунктом 10.3 було передбачено, що у разі відмови клієнта від нового адвоката, він не має права вимагати повернення раніше сплаченого ним гонорару.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2019 року у справі №592/165/18  пункти  8.1, 9.2 та 10.3 договору №263-1 про надання адвокатських послуг від 22 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було визнано недійсними.
Також зазначеним рішенням суду було встановлено, що захист позивача ОСОБА_2 виконувався адвокатом Бидюковим Д.В. не на підставі договору №263-1 від 22 жовтня 2015 року, а на підставі договору б/н  від 13 липня 2015 року, який було укладено з метою захисту ОСОБА_2 з його батьком ОСОБА_3 . Саме цей договір надавався відповідачем у всіх справах, які стосувалися інтересів позивача та розглядалися судами. Цей договір також був підставою для виконання функцій захисту позивача у кримінальному провадженні, яке стосувалося ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 263 КК України і не передбачав обов`язку клієнта сплачувати будь-які кошти на користь відповідача, а також укладати будь-які інші договори стосовно предмету договору в наступному (а.с.7-8).
10 травня 2018 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/4423/16-ц  було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 70 600 грн., як невиплачений гонорар за договором №263-1 від 22 жовтня 2015 року.
Постановою Апеляційного суду Сумської області від 30 липня 2018 року рішення суду першої інстанції скасоване, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Також  постановою було  встановлено, що як зазначено в п. 14.2 договору про надання адвокатом послуг у кримінальній справі від 22 жовтня 2015 року, договір припиняє свою дію після закінчення розгляду справи у суді першої інстанції та підписання сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг).
Всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не було доведено у грошовому виразі об`єм виконаної ним роботи, не надано і відповідно актів приймання-передачі виконаних робіт, згідно з договором про надання адвокатських послуг. При цьому, матеріали справи не містять відповідних розрахунків вартості виконаних позивачем робіт .
Таким чином, суд вважав, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (а.с.12-14).
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються  при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає обставини, що встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2019 року у справі №592/165/18 та постановою Апеляційного суду Сумської області від 30 липня 2018 року у справі № 591/4423/16-ц  такими, що не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.
Таким чином, судом встановлено, що захист позивача ОСОБА_2 у кримінальному провадженні виконувався адвокатом Бидюковим Д.В. на підставі договору б/н від 13 липня 2015 року, а докази підтвердження витрат на правову допомогу за договором №263-1 від 22 жовтня 2015 року адвокатом Бидюковим Д.В. надано не було.
Отже, позивачем за договором №263-1 від 22 жовтня 2015 року оплачені юридичні послуги, які фактично не надавалися.
Як вбачається з договору №263-1 від 22 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 22 жовтня 2015 року оплачений гонорар в сумі 29 400,00 грн. (вказана сума написана позивачем особисто після зазначення особистих даних клієнта). Докази на підтвердження того, що позивачем сплачено 2000 доларів США гонорару в матеріалах справи відсутні.
Тому місцевий суд обґрунтовано вважав, доведеною суму сплачену за договором саме 29 400,00 грн., яка і була стягнута з відповідача на користь позивача.
Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо безпідставності поновлення судом строку позовної давності для звернення до суду, за відсутності відповідного клопотання позивача у справі.
В той же час, як вбачається з письмової заяви представника позивача – адвоката Макаренка О.С. від 11 листопада 2019 року, копія якої надана представнику відповідача, представник заявляв клопотання про поновлення строку звернення з позовом до суду, яку обґрунтовував тривалим розглядом інших цивільних справ пов`язаних із даною справою, що стосувались спору щодо гонорару адвоката за спірним договором та недійсності окремих його пунктів (а.с.78).
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що наявність вказаних судових спорів свідчить про поважність пропуску строку позовної давності, а тому наявні підстави для його поновлення, з чим погоджується і колегія суддів.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.        
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

                                                          п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач -                                                                                        О. І. Собина
Судді:                                                                                                             Т. А. Левченко
                                                                                                                        С. Г. Хвостик