Ухвала
 
10 червня 2020 року
місто Київ
 
справа № 291/1136/17
провадження № 61-44028св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Борисюка Р. М., Шевчук А. М.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати наказ Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника (далі - Заповідник) від 15 серпня 2017 року № 334-о про звільнення з посади та поновити його на роботі.
Позивач обґрунтовував позов тим, що він працював на посаді старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу Заповідника. 10 серпня 2017 року на підставі його заяви позивачу було надано 15 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати з 16 серпня 2017 року до 30 серпня 2017 року з подальшим звільненням з роботи за угодою сторін. При цьому у період з 14 серпня 2017 року до 23 серпня 2017 року та з 28 серпня 2017 року до 04 вересня 2017 року позивач перебував на лікарняному, а тому звільнення, яке відбулося у період його тимчасової непрацездатності, здійснено відповідачем з порушенням трудового законодавства.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ від 15 серпня 2017 року № 334-о про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника 30 серпня 2017 року та поновлено ОСОБА_1 на зазначеній посаді з 31 серпня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та поновлюючи ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача за угодою сторін відбулося під час його тимчасової непрацездатності, що суперечить трудовому законодавству.
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що згідно із заявою від 10 серпня 2017 року про надання відпустки та подальше звільнення ОСОБА_1 між сторонами досягнуто домовленість між працівником і роботодавцем щодо подальшого звільнення позивача з роботи та визначено дату такого звільнення - 30 серпня 2017 року. Наведене спростовує доводи позивача щодо недосягнення сторонами домовленості про його звільнення за угодою сторін, оскільки, підписавши заяву на відпустку з подальшим звільненням, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у зазначений строк. При цьому факт підписання зазначеної заяви особисто ОСОБА_1 не оспорював. Висновки суду першої інстанції про неврахування роботодавцем вимог трудового законодавства про заборону звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, оскільки за змістом частини третьої статті 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін. Таким чином, звільнення працівника за угодою сторін у період його тимчасової непрацездатності чинним законодавством не заборонено. З наведеного випливає, що відповідач дотримався норм законодавства, що регулюють звільнення працівника за угодою сторін, а тому висновок суду про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону, є помилковим.
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у вересні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Так, суд не врахував, що відповідач звільнив позивача у період його тимчасової непрацездатності, чим порушив вимоги трудового законодавства. Окрім цього, заявник звертався до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі статті 25 Закону України «Про відпустки», втім відповідач не звернув увагу на заяву, а суд не надав оцінку таким протиправним діям відповідача. Також суд не врахував, що у заяві від 10 серпня 2017 року позивач не зазначав конкретну дату звільнення, з огляду на що суд дійшов помилкового висновку про законність звільнення позивача в останній день відпустки.
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Перевіривши матеріали справи, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для зупинення касаційного провадження у справі.
Установлено, що предметом спору є захист трудових прав, скасування наказу Заповідника від 15 серпня 2017 року № 334-о про звільнення з посади та поновлення позивача на роботі.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що згідно із заявою від 10 серпня 2017 року про надання відпустки та подальше звільнення ОСОБА_1 між сторонами досягнуто домовленість між працівником і роботодавцем щодо подальшого звільнення позивача з роботи та визначено дату такого звільнення - 30 серпня 2017 року. Наведене спростовує доводи позивача щодо недосягнення сторонами домовленості про його звільнення за угодою сторін, оскільки, підписавши заяву на відпустку з подальшим звільненням, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у зазначений строк. Таким чином, висновки суду першої інстанції про неврахування роботодавцем вимог трудового законодавства про заборону звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності є необґрунтованими, оскільки за змістом частини третьої статті 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін. Таким чином, звільнення працівника за угодою сторін у період його тимчасової непрацездатності чинним законодавством не заборонено.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу № 205/4196/18 (провадження № 61-3537св19) за позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходив із необхідності відступити від висновків щодо застосування частини третьої статті 40 КЗпП України у подібних правовідносинах при звільненні працівника з підстав, передбачених пунктами 2, 8 частини першої статті 36 КЗпП України, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі 
№ 6-156цс12, від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12, від 02 квітня 2014 року у справі № 6-19цс14.
За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.
Враховуючи, що справа № 205/4196/18 (провадження № 61-3537св19) за позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а у справі, що переглядається, досліджуються подібні правовідносини, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду визнає за обґрунтоване зупинити касаційне провадження у цій справі до вирішення іншої судової справи у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Зупинити касаційне провадження у цивільній справі № 291/1136/17 за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про скасування наказу про звільнення з посади та поновлення його на роботі, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 205/4196/18 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков
 
А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                        Г. І. Усик