ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6998/20                                             Головуючий у 1 інстанції - Шевченко Н.М.
                                                                                    Суддя-доповідач - Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого                         Василенка Я.М.,
суддів                                    Кузьменка В.В., Шурка О.І.,
при секретарі                        Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Кабінету Міністрів України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2020 за заявою публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Кабінету Міністрів України, третя особа - акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання протиправним та скасування розпорядження, -
В С Т А Н О В И В :
ПАТ «Укрнафта» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило: 
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України № 293-р від 11.03.2020 «Деякі питання наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».
26.03.2020 позивачем подано до суду першої інстанції заяву про забезпечення адміністративного позову, у якій ПАТ «Укрнафта» просить до набрання законної сили рішенням у справі заборонити державному секретарю Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства Черних Олександру Олександровичу підписувати цивільно-правовий договір з ОСОБА_1, як членом наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 293 від 11.03.2020 та заборонити обраному відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 293 від 11.03.2020 члену наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» ОСОБА_1 здійснювати повноваження члена наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як представнику держави.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2020 заяву публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про забезпечення позову задоволено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 та Кабінет Міністрів України подали апеляційні скарги, в яких вони просять скасувати зазначену ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про забезпечення позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що предметом вирішення даної справи є правомірність розпорядження Кабінету Міністрів України № 293-р від 11.03.2020 «Деякі питання наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».
В обґрунтування поданої заяви ПАТ «Укрнафта» зазначає, що права позивача є порушеними, оскільки частка акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у статутному капіталі ПАТ «Укрнафта» становить 50 % + 1, а оскаржуваним розпорядженням Кабінету Міністрів України № 293-р від 11.03.2020 обрано членом наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» ОСОБА_1, як представника держави із порушенням порядку перевірки такого представника на регламентовані чинними нормативно-правовими актами критерії відповідності. Згадане порушення, на думку позивача, безпосередньо впливає на його права, оскільки наглядовій раді АТ «НАК «Нафтогаз України» належить виключна компетенція вирішувати питання щодо участі АТ «НАК «Нафтогаз України» у господарських товариствах та вирішувати інші питання, зокрема, стосовно статуту Компанії, що можуть вплинути на права та обов`язки позивача. Крім того, позивач зазначає, звертаючи увагу на п. 78 статуту АТ «НАК «Нафтогаз України», що застосування заявлених заходів забезпечення позову жодним чином не вплине на діяльність наглядової ради АТ «НАК «Нафтогаз України», оскільки вже призначених членів достатньо для визнання засідань наглядової ради правоможними. Доцільність вжиття заходів забезпечення позову вмотивована тим, що подальші правовідносин позивача, як акціонера НАК Нафтогаз України, та ОСОБА_1 , як члена наглядової ради згаданого товариства, призведуть до ускладнення або унеможливлення відновлення порушених прав позивача, оскільки такі правовідносини додатково регулюватимуться нормами цивільного та господарського законодавства.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів задля створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
Умови та порядок вжиття заходів забезпечення адміністративного позову визначено статтею ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів зазначає, що вищезазначені підстави є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.
У зв`язку з цим, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.
Відповідно до частин 1, 3 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Частиною 2 цієї статті передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, а також застосовані у дозволений законодавством спосіб.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17, від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У статті 151 КАС України визначено виключний перелік видів забезпечення позову. Позов може бути забезпечено, зокрема: забороною відповідачу вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 151 КАС України) та забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору (пункт 4 частини першої статті 151 КАС України).
За змістом частини третьої статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом: 1) зупинення актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, та встановлення для них заборони або обов`язку вчиняти певні дії; <…> 5) зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
Колегія суддів зауважує, що обраний публічним акціонерним товариством «Укрнафта» спосіб забезпечення позову фактично спрямований на те, щоб державний секретар Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства Черних Олександр Олександрович не виконував розпорядження Кабінету Міністрів України № 293-р від 11.03.2020 «Деякі питання наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», а обраний відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 293 від 11.03.2020 член наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» ОСОБА_1 не здійснював повноваження члена наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як представник держави.
Однак, колегія суддів вважає, що у розумінні наведених приписів частини третьої статті 151 КАС України за описаної правової ситуації судова заборона на вжиття заявлених заходів не може бути застосована, оскільки фактично призводить до зупинення виконання вищевказаного розпорядження Кабінету Міністрів України № 293-р від 11.03.2020 та порушує права ОСОБА_1 .
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 640/6177/19 та від 18.03.2020 у справі № 640/5674/19.
Отже, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову шляхом заборони державному секретарю Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства Черних Олександру Олександровичу підписувати цивільно-правовий договір з ОСОБА_1, як членом наглядової ради Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 293 від 11.03.2020 та заборони обраному відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 293 від 11.03.2020 члену наглядової ради Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» ОСОБА_1 здійснювати повноваження члена наглядової ради Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як представнику держави, є передчасними та такими, що зроблені без належної оцінки співмірності застосованих заходів забезпечення позову із позовними вимогами та відповідності їх меті і завданням правового інституту забезпечення позову.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що вищевказана заборона державному секретарю Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства Черних О.О. не виконувати розпорядження Кабінету Міністрів України № 293-р від 11.03.2020 «Деякі питання наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та заборона ОСОБА_1 здійснювати повноваження члена наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як представнику держави зумовить виникнення невиправданого судового втручання у діяльність державної установи, що, у свою чергу, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову.
Більше того, аргументи щодо безпідставності прийняття оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України № 293-р від 11.03.2020 «Деякі питання наглядової ради акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», за своєю суттю, являються підставами позову, надання оцінки яким може здійснюватися виключно у ході судового розгляду справи по суті. 
Крім того, наслідки вказаного вище розпорядження є юридичними, тобто зворотними, а тому незабезпечення позову істотно не ускладнить виконання рішення суду, яким буде вирішено спір по суті.
Отже, враховуючи вищенаведене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про порушення судом першої інстанції приписів статті 150 та 151 КАС України, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В свою чергу, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив її скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 312, 315, 317, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Кабінету Міністрів України - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2020 - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про забезпечення позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                         Василенко Я.М.

Судді:                                                                                                      Кузьменко В.В. 

                                                                                                                Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 01.06.2020.