Номер провадження: 22-ц/813/1886/20 
Номер справи місцевого суду: 520/2631/17
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/9173/16-ц 

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Віцько А.І.,

учасники справи:
    - позивач - ОСОБА_1 , 
    - відповідачі – 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення коштів та курсової різниці внаслідок знецінення національної валюти (інфляційних втрат),за апеляційною скаргою адвоката Оксюти Вадима Васильовича, діючого від імені  ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Куриленко О.М. о 16 годині 09 хвилині 20 грудня 2017 року, повне рішення складено 22 грудня 2017 року, 

встановив:

У березні 2017 року адвокат Оксюта В.В., діючий від імені  ОСОБА_1 ,звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить: 1) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - 3197665,80 грн.; 2) стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 – 7 693 888,05 грн. та судовий збір у розмірі – 8 000 грн..
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою -    АДРЕСА_1 , було спочатку придбане, а потім побудоване для неї за її грошові кошти, які були перераховані ОСОБА_4 за її дорученням, а також компанією «PHIL WORLD LIMITED», в тому числі і після укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. Зазначає, що джерелом набуття (створення) цього майна (домоволодіння) є фактично її грошові кошти. Так як право вимоги до ОСОБА_4 про повернення цих грошових коштів належить саме їй і це право вимоги підтверджене рішенням Малиновського районного суду від 14.06.2013 року, враховуючи, що вказане домоволодіння визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , то ці особи мають нести солідарний обов`язок з повернення їй, ОСОБА_1 , грошових коштів у розмірі – 400 710,00 доларів США.
Позивача також посилається на те, що у справі №2/1519/7032/11 суд стягнув з відповідача ОСОБА_2 на її користь – 3 197 665,80 грн., однак ОСОБА_2 ці грошові кошти не сплатив. Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України кредитор у разі солідарного обов`язку боржників має право вимагати виконання обов`язку від будь-кого з солідарних боржників окремо, то вказана сума боргу – 3 197 665,80 грн., як солідарний обов`язок, має бути також стягнута з ОСОБА_3 .. Солідарно з відповідачів має бути стягнута сума грошового боргу, що представляє собою різницю між вже раніше стягнутою з ОСОБА_6 сумою боргу у розмірі – 3 197 665,80 грн. та сумою, на яку збільшилася сума боргу внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США, а саме - 400 710 доларів США х 27, 180639 – 3 197 665, 80 = 7 618 939, 66 грн.. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом (Т. 1, а. с. 1 - 8).
У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивачки просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги не визнав. Просив у задоволенні вимог позову відмовити.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2019 року у задоволенні вищевказаного позову відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доводи позивачки викладені нею в позовній заяві не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки позивач не довела, що передача грошових коштів ОСОБА_2 відбувалась саме з метою придбання для неї домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 з подальшим оформленням права власності, а від так, безпідставними є й посилання відносно того, що вищевказані грошові кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для набуття (придбання, створення) майна домоволодіння, оскільки вказані вимоги є похідними.
Крім того позивачка, звернувшись до суду з даним позовом про стягнення коштів в солідарному порядку, не обґрунтувала, в чому саме полягає солідарний обов`язок відповідачів та чому вони повинні нести солідарну відповідальність. На думку суду першої інстанції, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка фактично намагається змінити рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року у справі №2/1519/7032/11, законність якого була перевірна судом апеляційної інстанції, та просить стягнути суму боргу з ОСОБА_3 , яка взагалі не брала участі у розгляді вищевказаної справи. 
Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню (Т. 1, а. с. 173 – 181).
В апеляційній скарзі адвокат Оксюта В.В., діючий від імені  ОСОБА_1 ,просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеса від 20.12.2017 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою -    АДРЕСА_1 , було спочатку придбане, а потім побудоване для неї за її грошові кошти, які були перераховані ОСОБА_4 за її дорученням, а також компанією «PHIL WORLD LIMITED», в тому числі і після укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. Тобто джерелом набуття (створення) цього майна (домоволодіння) є фактично її грошові кошти, і так як право вимоги до ОСОБА_4 про повернення цих грошових коштів належить саме їй і це право вимоги підтверджене рішенням Малиновського районного суду від 14.06.2013 року, враховуючи, що вказане домоволодіння визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ці особи мають нести солідарний обов`язок з повернення їй, ОСОБА_1 , грошових коштів у розмірі – 400 710,00 доларів США.
Апелянт посилається на те, що у справі №2/1519/7032/11 суд стягнув з відповідача ОСОБА_2 на її користь – 3 197 665,80 грн.. Однак, ОСОБА_2 ці грошові кошти не сплатив. Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України кредитор у разі солідарного обов`язку боржників має право вимагати виконання обов`язку від будь-кого з солідарних боржників окремо, то вказана сума боргу – 3 197 665,80 грн. як солідарний обов`язок, має бути також стягнута з ОСОБА_3 .. Солідарно з відповідачів має бути також стягнута сума грошового боргу, що представляє собою різницю між вже раніше стягнутою з ОСОБА_6 сумою боргу у розмірі – 3 197 665,80 грн. та сумою, на яку збільшилася сума боргу внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США, а саме - 400 710 доларів США х 27,180639 – 3 197 665,80 грн. = 7 618 939, 66 грн..
В апеляційній скарзі апелянт вказує на низку, як на його думку, порушень норм процесуального права та матеріального права під час ухвалення оскаржуваного рішення.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Оксюта В.В., діючий від імені  ОСОБА_1 , підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_7 заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить її відхилити. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду. Вказує на те, що наведеним вище рішенням стягнуто з нього на користь позивачки грошові кошти в національній валюті України, а отже зазначає про відсутність його зобов`язань щодо сплати грошових коштів на користь позивачки в іноземній валюті.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 – адвокат Мандрик Г.М. також заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить її відхилити. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду. Вказує на преюдиційність рішення суду, яким стягнуто з ОСОБА_7 на користь позивачки грошові кошти саме через безпідставність набуття цих коштів відповідачем.
Представники відповідачів, а саме адвокат Мандрик А.В., адвокат Осадчий А.Ю. проти апеляційної скарги заперечували. Просили апеляційну скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 192, 524, 533, 599, 625, 1046, 1212 ЦК України, ст. 99 Конституції України) та процесуального (ст. ст. 81, 82, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
19 грудня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. було посвідчено Договір купівлі-продажу житлового будинку, який було зареєстровано в реєстрі за № 968.
Відповідно до п. 1 даного Договору ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з господарчими спорудами під номером 8 АДРЕСА_2 по першому Українському провулку, складений з: А – одного житлового черепашникового будинку, житловою площею 69,7 кв.м.; Б- гараж; В,Г – сарай; Е,З – навіс, Ж – вбиральня; І – мостіння, ІІ, ІІІ – теплиця; № 1, 4-6 – огорожа, розташований на земельній ділянці розміром 584, 0 кв.м. по фактичному користуванні (Т. 1, а. с. 9)
Згодом, 19 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було укладено шлюб, який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1258, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 .
Від даного шлюбу у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_11 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції у м. Одесі.
Під час перебування в шлюбі, у жовтні 2006 року ОСОБА_12 звернувся до ФОП ОСОБА_13 та замовив проект житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який передбачав побудування замість старого будинку два нових, які складатимуться з житлового будинку під літерою «К», загальною площею 192,4 кв.м., житловою площею 118,3 кв.м., та з житлового будинку літ. «Л», загальною площею 194,6 кв.м., житловою площею 119,0 кв.м. і відображені в проекті.
В подальшому зазначені в проекті житлові будинки (домоволодіння) були побудовані.
Однак, в лютому 2007 році Виконавчий комітет Одеської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_2 в якому просив зобов`язати останнього за свій рахунок привести об`єкт нерухомості розташованого за адресою АДРЕСА_2 , 8 у попередній стан згідно документації наданої КП «ОМБТІ та РОН». ОСОБА_2 в свою чергу звернувся з зустрічним позовом про визнання права власності на самочинне будівництво. Окрім того ОСОБА_14 звернувся з позовом до ОСОБА_15 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси, справа № 2-2876/10 від 22 листопада 2010 року позов Виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено частково, а ОСОБА_16 задоволено повністю. Зобов`язано   ОСОБА_2 за свій рахунок знести самочинно побудований будинок під літ. «К», який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , а у разі відмови – знести вказаний будинок примусово. В іншій частині позовних вимог Виконавчого комітету Одеської міської ради відмовлено за безпідставністю. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок під літ. «Л», який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 29 квітня 2011 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2010 року, у задоволенні позову Виконавчого комітету Одеської міської ради, зустрічного позову ОСОБА_2 та позову ОСОБА_16 було відмовлено.
В подальшому, 17 лютого 2011 року ОСОБА_2 отримав у Виконавчому комітеті Одеської міської ради Свідоцтво про право власності на домоволодіння, яке було видане на підставі сертифікату відповідності від 21.10.2010 року № 15001227, замість договору купівлі-продажу від 19.12.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П..
16 травня 2011 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності за № 29965507, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП «ОМБТІ та РОН».
Як вбачається з матеріалів справи 30.11.2011 року позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання удаваним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , укладеного 19.12.2005 року між ОСОБА_2 з однієї сторони (Покупець), та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з другої сторони (Продавці) в частині покупця, про визнання ОСОБА_1 покупцем житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_2 та про визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та складається з житлового будинку літ. «К» загальною площею 192,4 кв.м. та житлового будинку літ. «JI» загальною площею 194,6 кв.м.
Однак, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2012 року, справа №1512/2-7482/11, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ТОВ «НАДІЯ» про визнання договорів купівлі-продажу удаваними, визнання права власності на майно та витребування майна з чужого незаконного володіння було залишено без розгляду саме на підставі ч. 5 ст. 207 ЦПК України (в редакції 2012 року).
Ухвалою судді судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вищевказану ухвалу суду.
Крім того, у вересні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 197 665, 8 гривень.
Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що в період з 2002 року по 2005 рік компанією «PHIL WORLD LIMITED», з власного рахунку в банку «LLOYDS TSB BANK PLС» було перераховано на особистий валютний рахунок ОСОБА_2 № 9845-1399 та картковий рахунок № НОМЕР_3 в ПрАТ АБ «Порто-Франко» 243  947 англійських фунтів стерлінгів, що на період перерахування становило 300 710,00 доларів США грошові кошти компанія перераховувала з умовою повернення без встановлення строку повернення. Також у період 2005-2006 років ОСОБА_17 з власного рахунку № НОМЕР_4 у ВАТ АКБ «Єврофінанс Моснарбанк» перерахував на особистий валютний рахунок № НОМЕР_5 та картковий рахунок № НОМЕР_3 в ПрАТ АБ «Порто-Франко» ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 100000 доларів США з умовою повернення без встановлення строку такого повернення.
В подальшому право вимоги за вищевказаними борговими зобов`язаннями за договорами відступлення права вимоги перейшли до ОСОБА_1 .
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року, справа №2/1519/7032/11, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 16.07.2013 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у розмірі - 3 197 665,80 грн. та судові витрати у загальному розмірі 1914, 10 гривень.
Вищевказаними рішеннями було встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу набуття майна без достатньої правової підстави, оскільки ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_17 та компанії «PHIL WORLD LIMITED» за відсутності будь-яких правових підстав (юридичних фактів) для набуття вказаного майна. А також встановлено, що ОСОБА_2 , як набувач, збагатився за рахунок ОСОБА_17 та компанії «PHIL WORLD LIMITED» поза підставами, передбаченими законом, іншими правовими актами чи правочинами.
Разом з тим, судом встановлено, що 28 вересня 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , який в подальшому неодноразово уточнювала та просила ухвалити рішення, яким: визнати домоволодіння адресою АДРЕСА_1 , який складається з літери житлового будинку літ. «К», загальною площею - 192,4 кв. м., житловою площею - 118,3 кв. м., та з житлового будинку літ. «Л», загальною площею - 194,6 кв. м., житловою площею - 119,0 кв. м., відображених у технічному паспорті від 16.08.2010 року, спільним майном подружжя. Визнати за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме на: 1/2 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з житлового будинку під літерою «Л», загальною площею - 194,6 кв. м., житловою площею - 119,0 кв. м.; та 1/2 рухомого майна, а саме на рухоме майно, яке знаходиться в будинку під літерою «Л». Залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме: 1/2 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з житлового будинку під літерою «К», загальною площею - 192,4 кв. м., житловою площею - 118,3 кв. м.; 1/2 рухомого майна, а саме на рухоме майно, яке знаходиться в будинку під літерою «К».
13.03.2012 року ОСОБА_1 , в свою чергу, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літери “К”, загальною площею - 192,4 кв. м., житловою площею - 118,3 кв. м. та з житлового будинку літери “Л”, загальною площею - 194,6 кв. м., житловою площею - 119,0 кв. м., відображених у технічному паспорті від 16.05.2011 року.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.08.2015 року, справа № 2-6544/11, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя було задоволено.
Визнано домоволодіння адресою АДРЕСА_1 , який складається з літери житлового будинку літ. «К», загальною площею - 192,4 кв. м., житловою площею - 118,3 кв. м., та з житлового будинку літ. «Л», загальною площею - 194,6 кв. м., житловою площею - 119,0 кв. м. відображених у технічному паспорті від 16.08.2010 року, спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме на: 1/2 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з житлового будинку під літерою «Л», загальною площею - 194,6 кв. м., житловою площею - 119,0 кв. м. 1/2 рухомого майна, а саме на рухоме майно, яке знаходиться в будинку під літерою «Л»: генератор HONDA ; газовий лічильник; котел Saunier Duval 40 KLZ; нормалізатор напруги мережі; газонокосилка EM3511; вбудована шафа; банкетка; холодильник двохдверний двокамерний SAMSUNG колір – колір металік DA 68-005948; телевізор LG   LC1R, мікрохвильова піч ARISTON MWA 212; духовий шаф ARISTON   FZ 612.1 IX/HA; посудомийна машина ARISTON LFT 228; газова плита   ARISTON PZ 640 T/HA; кухонні меблі вбудовані :чотири кухонні шафи, один буфет, один пенал; електрична витяжка; стіл дерев`яний столовий коричневий , десять коричневих стільців MAGGI MASSIMO; люстра кришталева з коричневими абажурами; мельхіоровий столовий набір 6 персон; пральна машина Electrolux EWS 1046, кондиціонер 4 шт. LG   № 384DA20021L, кутовий гостинний диван колір «вишня»; журнальний стіл; шафа дерев`яна; телевізор SAMSUNG PLAZMA № LE 32 B350 ; люстра кришталева; комплект спальних меблів, який складається з ліжка, дві тумбочки, комод та шафи VENERE 26837; люстра кришталева з бронзою; відео монітор дзвінок COMMAX Co.,Ltd ; відео охоронна система JA-63 “PROFI”, телефон Panasonic KX-TG8207; праска PHILIPS; тостер Kenwood   TT-325; чайник CLA NRONIC.
Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме: 1/2 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з житлового будинку під літерою «К», загальною площею - 192,4 кв. м., житловою площею - 118,3 кв. м., 1/2 рухомого майна, а саме на рухоме майно, яке знаходиться в будинку під літерою «К»: котел Saunier Duval 40 KLZ; газовий лічильник; нормалізатор напруги мережі; відео манітор дзвінок COMMAX Co.,Ltd; будована шафа; банкетка; кухонні меблі вбудовані, які знаходяться на кухні в комплекті;електрична витяжка; стіл дерев`яний з різьбою столовий коричневий , вісім коричневих стільців, люстра металева; мельхіоровий столовий набір 6 персон; холодильник LG QR207TLQA колір металік; мікрохвильова піч ARISTON; духовий шаф ARISTON, посудомийна машина ARISTON; газова плита   ARISTON, кондиціонер 3 шт. LG   № 384DA20021L, диван коричневий з дерев`яними передніми накладками, шафа для вина (винний бар), столик дерев`яний коричневий для телевізора; телевізор SUMSUNG PS 42 Q92HR, праска Tefal   FV 4350, комплект меблів для вітальні у складі: диван дерев`яний з двома кріслами зі світлої замші; люстра с богемського скла; два бра с богемського скла; дерев`яний буфет «BERLONI», дерев`яний комод під телевізор «BERLONI», телевізор LG 42 PJ250, мармуровий журнальній стіл; гобелен Венеції книжкова шафа з дерева; комплект арабських спальних меблів з червоного дерева у складі: шафа з бронзою, комод, трил`яж і пуфик; ліжко з металевими спинками; люстра кришталева; килим шерстяний овальний; килим шерстяний квадратний з зеленім малюнком; телевізор LG 21620.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі – 1 820 грн..
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно відмовлено в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з того, що вимоги про визнання права власності за нею на спірне домоволодіння є передчасними, оскільки право власності на це майно належить іншій особі. Даних про недійсність чи скасування правовстановлюючих документів на це майно матеріали справи не містять. Також судом було зауважено, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини передачі ОСОБА_1 грошових коштів братові ОСОБА_2 з метою придбання для неї спірного домоволодіння з подальшим оформленням права власності, при цьому взято до уваги висновки, викладені у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року, залишеному без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах реляційного суду Одеської області від 16 липня 2013 року, за яким з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі - 3 197 665,80 грн..
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.08.2015 року залишено без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 24.11.2015 року та ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 року.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.11.2013 року, справа № 520/12629/13-ц, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_18 заборгованість за договором позики у розмірі - 799 300 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі - 59 387,99 грн., а також судовий збір у розмірі - 3 441 грн..
Вказаним рішенням встановлено, що 30.03.2007 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_18 в борг грошові кошти у розмірі - 100 000 доларів США під заставу будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , для будівлі будинків за адресою АДРЕСА_1 . Зазначені кошти зобов`язався повернути не пізніше 30 березня 2011 року, або передати один з будинків у власність ОСОБА_18 ..
Між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення коштів та курсової різниці внаслідок знецінення національної валюти (інфляційних втрат).
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.
Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи позивачки викладені нею в позовній заяві не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки позивач не довела, що передача грошових коштів ОСОБА_2 відбувалась саме з метою придбання для неї домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з подальшим оформленням права власності, а від так, безпідставними є й посилання відносно того, що вищевказані грошові кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для набуття (придбання, створення) майна домоволодіння.
Крім того, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом (частина перша, друга статті 192 ЦК України).
За змістом статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення з відповідачів курсової різниці є необґрунтованими з огляду на таке.
Як зазначалось вище, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року, справа №2/1519/7032/11, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 16.07.2013 року, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки грошові кошти у розмірі - 3 197 665,80 грн..
Позивачка погодилась із стягнутою на її користь сумою безпідставно набутих відповідачем коштів у національній грошовій одиниці гривні, та звернулася із заявою про його примусове виконання, а відтак судом першої інстанції викладено обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням курсової різниці долара США до національної грошової одиниці гривні, оскільки вказані у даному абзаці кошти у повному обсязі стягнуто рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року, яке набрало законної сили та звернуто позивачем до примусового виконання.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 30 травня 2018 року у справі 750/8676/15-ц.
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені статтею 625 ЦК України, однак ОСОБА_1 не заявляла про їх застосування.
З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Згідно зі статтею 60 ЦПК України (2004 року, чинного на момент подання вказаного позову), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, або для прийняття доводів представника позивачки, у суду апеляційної інстанції відсутні. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Оксюти Вадима Васильовича, діючого від імені  ОСОБА_1 , – залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Повна постанова складена 19 березня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе