Постанова
Іменем України                                       
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 607/10719/19
провадження № 61-476св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Міхно Сергій Семенович, публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, у складі судді Грицака Р. М., від 12 вересня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ткач О. І., Бершадської Г. В., Гірського Б. О., від 11 грудня 2019 року. 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»            Міхно С. С., публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») про визнання кредитором та зобов`язання вчинити дії.
Свої вимоги  ОСОБА_1  мотивував тим, що між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» протягом 2013-2014 років укладено договори банківського строкового вкладу на загальну суму 72 005 доларів США. Станом на 16 вересня           2014 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб йому виплачено лише 20 227, 44 доларів США, відповідно неповернутою є сума вкладів у розмірі 51 777, 56 дол. США.
Згідно з постановою правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» № 339 від 10 червня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 45 від 11 червня 2014 року про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк», яке опубліковано в газеті «Голос України» № 113 від 14 червня 2014 року. 24 липня 2014 року позивач подав Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк»(далі - Уповноважена особа Фонду) заяву про визнання його кредитором в неповернутій частині вкладів, однак отримав відмову у зв`язку з пропуском строку, який встановлено законом. 
Вважав, що причина пропуску строку звернення до Уповноваженої особи Фонду є поважною, оскільки з 11 червня 2014 року по 18 липня 2014 року він перебував поза межами України.
Посилаючись на порушення його прав, гарантованих статтею 41 Конституції України, а також статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказуючи на позбавлення права користування своїм майном, грошовими коштами, які банк отримав від нього на умовах строковості та платності, позивач просив визнати його кредитором ПАТ «Брокбізнесбанк» та зобов`язати відповідача внести та затвердити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів, включивши його до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк» на суму 51 777, 56 доларів США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки відсутні правові підстави для включення ОСОБА_1 до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк», враховуючи те, що позивач несвоєчасно звернувся до Уповноваженої особи Фонду із заявою про визнання його кредитором на суму вкладу поза межами гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Право позивача як власника не порушено, оскільки вимоги щодо повернення банком суми коштів у розмірі 51 777, 56 доларів США, яка залишилась неповернутою після отримання позивачем гарантованої суми відшкодування, відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 вересня 2019 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що міськрайонним судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки права позивача не порушено, гарантована державою сума вкладу йому повернута, а залишок коштів понад гарантований державою розмір підлягає поверненню в межах ліквідаційної процедури, що передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 вересня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного судувід 11 грудня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що бездіяльність відповідача щодо визнання вимог кредитора, внесення та затвердження змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк» про включення позивача у четверту чергу реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк» на суму 51 777, 56 дол. США є незаконними та такими, що порушують права позивача на отримання належних йому сум. Суди у порушення вимог статті 41 Конституції України, статті 323 ЦК України відмовили у задоволенні позовних вимог позивача. Позивач вказує, що він позбавлений права користуватися своїм майном, тобто грошовими коштами, які банк отримав від нього на умовах строковості та платності. Позивач стверджує, що ним з поважних причин пропущено тридцятиденний строк звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про визнання вимог кредитора, оскільки у період з 11 червня 2014 року                 по 18 липня 2014 року він перебував поза межами України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» Міхно С. С., ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання кредитором та зобов`язання вчинити дії призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між  ОСОБА_1  та ПАТ «Брокбізнесбанк» укладено депозитні договори на загальну суму 72 005, 00 доларів США, а саме: від 03 грудня 2013 року № D_190663325 на суму 10 005, 00 доларів США; від 05 грудня 2013 року № D_190665351 на суму 12 000, 00 доларів США; від 25 грудня 2013 року № D_190680627 на суму 20 000, 00 доларів США; від 16 січня 2014 року №  НОМЕР_1 на суму 30 000, 00 доларів США.
На підставі постанови правління Національного банку України № 339 від 10 червня 2014 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 45 від 11 червня 2014 року про початок здійснення процедури ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку.
14 червня 2014 року в газетах «Урядовий кур`єр» за № 106 та «Голос України» за № 113 опубліковано відомості про відкликання ліцензії та ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» із призначенням уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
23 липня 2014 року ОСОБА_1 подав уповноваженій особі Фонду на ліквідацію банку заяву про визнання вимог кредитора.
Листом від 25 липня 2014 року № 8391/к1004 відмовлено позивачу у визнанні його вимог як кредитора з посиланням на те, що заява подана після спливу 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Із виписки по рахунках ОСОБА_1 за період з 01 січня 2014 року по 16 вересня 2014 року встановлено, що загальна сума коштів позивача на рахунку банку складає 72 005 доларів США. 
Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу виплачено                         20 227, 44 доларів США, залишок коштів на рахунку складає                                   51 777, 56 доларів США.
Рішенням Тернопільського міськрайсуду Тернопільської області від 23 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, у справі № 607/5291/18 за позовом  ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, повернення банківського вкладу у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили із того, що стягнення коштів з банку при запровадженні тимчасової адміністрації та початку процедури виведення банку із ринку є можливим лише з дотриманням процедури, яка встановлена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
При розгляді вказаної справи судом досліджувались обставини звернення позивача із заявою про визнання його кредитором поза межами строку, визначеного законом.
Залишаючи без змін вказані судові рішення у справі № 607/5291/18, Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2019 року (провадження               № 61-8574св19) виходив із того, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що вимоги за зобов`язаннями банку, які виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури і будуть погашатися у порядку черговості відповідно до положень                 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах законодавства й відповідають фактичним обставинам справи.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                                2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Правовідносини сторін у цій справі врегульовані Законом України«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452 (далі - Закон № 4452), яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України (стаття 1 Закону № 4452)
Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону № 4452 ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Частинами першою та другою статті 45 Закону № 4452 встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою                       200 000, 00 грн.
Згідно з положеннями статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Судами встановлено, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу було виплачено 20 227, 44 доларів США, залишкова сума вкладів становить 51 777, 56 доларів США.
23 липня 2014 року позивач направив Уповноваженій особі заяву про визнання його кредитором стосовно вкладів, які були розміщені в ПАТ «Брокбізнесбанк», яка датована 11 липня 2014 року, у відповідь на яку 25 липня 2014 року отримав відмову через пропуск 30-денного строку звернення із кредиторськими вимогами.
Частиною п`ятою статті 45 Закону № 4452 встановлено, що протягом 30 днів із дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.
Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої                                   статті 45 вищевказаного Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина перша статті 49 Закону № 4452). У той же час Закон України № 4452 не передбачає заборони щодо поновлення такого строку в разі його пропуску з поважних причин.
Відповідно до статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 15 жовтня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 10731110121000818 про державну реєстрацію припинення  ПАТ «Брокбізнесбанк» як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим.
Згідно з положеннями частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452 вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними.
Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи встановленні обставини у цій справі, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки суди взяли до уваги, що позивач у передбачений законом строк не заявив Фонду про свої вимоги до ПАТ «Брокбізнесбанк», а поважних причин пропуску цього строку судами не встановлено. Станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції ПАТ «Брокбізнесбанк» як юридичну особу було припинено, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З урахуванням вищевказаних обставин вимоги вкладника до банку вважаються погашеними, а позовні вимоги є такими, що до задоволення не підлягають. 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області          від 12 вересня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара  	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович