ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7634/19  Номер провадження 22-ц/814/1057/20	Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Абрамов П.С., Кривчун Т.О.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2019 року, ухвалене суддею Блажко І.О., у справі  за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обгрунтування позову вказувала, що з 10.06.2011 р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24.05.2019 р. Майно, яке б підлягало розподілу між ними, відсутнє, тому спір про його розподіл заявлений не був. 
До розірвання шлюбу сторони припинили стосунки та стали проживати окремо. 15.03.2011 р. нею за особисті кошти був придбаний автомобіль ВАЗ легковий універсал НОМЕР_1 , 2011 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_2 . Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 15.06.2011 р. видане на ім`я ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку КІМ 444391 від 15.03.2011 р. 
Оскільки відповідач утримує належне їй на праві особистої власності майно, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі запалювання, користується ним в своїх цілях та відмовляється його повернути, що створює їй перешкоди у здійсненні нею права власності, просила витребувати автомобіль ВАЗ легковий універсал 217130, 2011 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі запалювання автомобіля у ОСОБА_1 , усунувши перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном. 
Також просила стягнути судові витрати в сумі 2 622,88 грн., з яких 1 592 грн. – оплата судового збору, оплата при прийомі платежів – 30 грн. 88 коп., 1000 грн. – витрати на професійну правничу допомогу. 

Рішенням Октяборського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено повністю.
Витребувано належне ОСОБА_2 майно – автомобіль ВАЗ легковий універсал НОМЕР_1 , 2011 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі запалювання автомобіля у ОСОБА_1 , усунувши перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядженням своїм майном.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 592 грн., комісію при прийомі платежів – 30,88 грн., 6 500 грн. – витрати на професійну правничу допомогу. 
З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохає скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Вказує, що на момент придбання спірного автомобіля в іншому шлюбі він не перебував, оскільки 07.03.2011 року був розлучений з попередньою дружиною та не проживав з нею на час розлучення близько трьох років, спільного господарства не вів та не підтримував шлюбних вдіносин.
В період з 09.06.2010 року по 10.06.2011 року він проживав з позивачкою однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 у належній їй квартирі. Вони разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виконували фактично усі права та обов`язки подружжя, що було підтвреджено показами свідків, допитаних у суді першої інстанції. Шлюб між ними було укладено 10.06.2011 року. 
Спірний автомобіль придбано ними 15.03.2011 року за кошти, запозичені у знайомих, яким і повертали їх із сімейного бюджету. 
За їх спільною домовленістю спріний автомобіль був зареєстрований на позивачку, а в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу він був зазначений як особа, що має право користування вказаним автомобілем, відповідно, має право і володіти цим транспортним засобом.
Між тим, суд першої інстанції не надав значення вказаній обставині, тоді як на думку відповідача, це переконливо свідчить про те, що він був близькою позивачці людиною, з якою на момент придбання спірного автомобіля проживав однією сім`єю. 
Після розірвання шлюбу та на час розгляду справи про розірвання шлюбу автомобіль залишився у нього в користуванні, так як позивачка не вміє керувати транспортними засобами. 
Вказує, що між ним та позивачкою існує спір про право власності на майно, яке є спільною сумісною власністю, так як придбане за спільні кошти під час спільного проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу. 
Тоді як рішенням суду він позбавлений права на частку у спільній сумісній власності на спірне майно. 
Також вказує, що позивачка не заявляла вимог, які б стосувалися спору про право влансості на майно.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.
Розгляд справи проводиться апеляційним судом в порядку письмового провадження без виклику учасників справи. 
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке. 
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 10.06.2011 р. по 25.06.2019 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Октябрького районного суду м. Полтави від 24.05.2019 року у цивільній справі № 554/205/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 25 червня 2019 року (а.с.9). 
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України дана обставина не потребує доказуванню.
Як убачається з копії паспорта на ім`я ОСОБА_1 , з 21.04.1993 року по 07 березня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с.8). 
Згідно довідки-рахунку КІМ-444391 від 15 березня 2011 року, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 15 червня 2011 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить автомобіль ВАЗ НОМЕР_1 НОМЕР_4 , легковий універсал 2011 року випуску. 
У свідоцтві про реєстрацію спірного траснпортного засобу наявна відмітка про те, що право користування даним автомобілем має ОСОБА_1 (а.с.10-11). 
При вирішенні спору, суд першої інстанції обгурнтовано виходив із того, що спірний автомобіль був придбаний позивачкою до реєстрації шлюбу з відповідачем, тому є її особистою власністю на підставі ст. 57 СК України. Належних і допустимих доказів на спростування цієї обставини відповідачем не надано.
Враховуючи те, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою продовжує користуватися належним їй на праві особистої власності майном та не бажає його повертати, чим створює перешкоди у праві володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно із ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Для застосування ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником рухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.
У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
Згідно із ст. 387 ЦК України,  особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача (п. 23 Постанови Пленуму).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За змістом ч. 3 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріалами справи доведено, що спірний автомобіль був придбаний 15.03.2011 р. згідно довідки-рахунку на ім`я ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 та є особистою власністю позивачки на підставі ст. 57 СК України. 
Доводи відповідача про те, що спірний автомобіль придбаний під час спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу належними і допустимими доказами не підтверджені.
З позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, а також щодо визнання автомобіля спільною сумісною власністю ОСОБА_1 не звертався, відповідного рішення суду за наслідками вирішення такого позову не надавав.
Покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також не є належними і допустимими доказами на підтвердження вказаної обставини та до їх показів колегія суддів ставиться критично, так як свідки перебувають у дружніх стосунках з відповідачем, про що було зазначено ними при допиті. Крім того, як пояснили свідки, спірний автомобіль було придбано сторонами під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу. Як пояснив свідок ОСОБА_5 , частину коштів відповідач узяв із свого бізнесу, а 300 доларів узяв у позику у його родича. 
Між тим, жодних письмових доказів про те, що ним були взяті кошти у борг відповідач суду не надав.
Оскільки після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_1 продовжує користуватися належним позивачці автомобілем, про що не заперечував у місцевому суді, він перешкоджає позивачці як власнику майна розпоряджатися її майном на власний розсуд.
Вірно встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз наведених правових норм місцевий суд на підставі проаналізованих вище доказів прийшов до правильного висновку про задоволення позову про усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_2 право користування та розпорядженням належним їй майном шляхом витребування автомобіля ВАЗ легковий універсал 217130, 2011 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_2 , а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключів запалювання автомобіля з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, належними і допустимими доказами не підтверджені, тому залишаються колегією суддів без задоволення.
Посилання відповідача на те, що в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу він вказаний як особа, яка має право керувати спірним автомобілем, не може свідчити про те, що він є власником даного транспортного засобу, оскільки зазначене свідоцтво було видано 15.06.2011 р. Тоді як згідно довідки ДАІ, що підтверджує факт придбання автомобіля на час отримання свідоцтва він був придбаний позивачкою 15.03.2011 року, тобто до реєстрації шлюбу. 
Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі всебічно з`ясованих обставин та наданих сторонами доказів, які проаналізовані вище.
Підстав для скасування рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає. 
За таких обставин, апеляційна скарга залишається колегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного  суду м. Полтави від 18 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                          О.В.Чумак

Судді: П.С.Абрамов

Т.О.Кривчун