Постанова
Іменем України 
16 червня 2020 року
м. Київ
справа № 541/783/17
провадження № 51-1487км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                                ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання:                   ОСОБА_4 ,
прокурора:                                                       ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисників                                                        ОСОБА_6 ,
                                                                            ОСОБА_7 ,
засуджених                                                      ОСОБА_8 ,
                                                                            ОСОБА_9 ,
потерпілої                                                         ОСОБА_10 ,
представника потерпілої                              ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_9 – ОСОБА_7 та захисника засудженого ОСОБА_8 – ОСОБА_6 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 вересня 2019 року і ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 грудня                  2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120121802600000321, за обвинуваченням

 
 
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                            с. Петрівці Миргородського району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК),
та
ОСОБА_8 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миргорода, жителя                                   АДРЕСА_2 , такого, що судимості не мав, 
 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини.
Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 вересня 2019 року:
-     ОСОБА_9 засуджено за частиною 1 статті 125 КК та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн;
-           ОСОБА_8 засуджено за частиною 2 статті 125 КК та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
На підставі частини 5 статті 74, частини 1 статті 49 КК ОСОБА_9 та ОСОБА_9  звільнено від призначеного покарання  у зв`язку із закінченням строку давності.
Цивільний позов потерпілої задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_9 та                 ОСОБА_8 солідарно на користь ОСОБА_10 100,01 грн на відшкодування матеріальної шкоди, а також з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 5000 грн і 7000 грн відповідно у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Згідно з встановленими судом обставинами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими та засуджено за те, що 20 вересня 2012 року близько 16:30 вони спільно, рухаючись на автомобіль ВАЗ-2104, д.н.з. НОМЕР_1 , біля будинку №107-Б на вул. Котляревського у м. Миргороді помітили ОСОБА_10 з якою мали конфлікт з приводу земельної ділянки, зупинили автомобіль, та ОСОБА_9 почав словесно ображати ОСОБА_10 , яка у свою чергу показала непристойний жест рукою.
Після вказаних дій ОСОБА_8 , підбігши до ОСОБА_10 , почав завдавати рукою їй ударів, один з яких – у праве око, а інший – у голову.
У результаті протиправних дій ОСОБА_8 згідно з висновком експерта № 141            від 08 жовтня 2014 року завдав ОСОБА_10 тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
У цей час ОСОБА_9 також підбіг до ОСОБА_10 та, діючи з прямим умислом, спрямованим на заподіяння тілесних ушкоджень, обома руками схопив її за плечі та завдав удару ногою у груди, в результаті чого відповідно до висновку експерта № 141 від 08 жовтня 2014 року заподіяв тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правої молочної залози, який відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року вирок  Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 вересня                     2019 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_8 – ОСОБА_6 вказує на незаконність судових рішень, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, та наполягає на закритті кримінального провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості її підзахисного і вичерпанням усіх можливостей їх отримати.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не оцінили доказів, які надані стороною обвинувачення, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин справи та безпідставного визнання її підзахисного винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
 
Зазначає у своїй касаційній скарзі про те, що неспроможними є показання свідка ОСОБА_12 , оскільки до початку слідчої дії цей свідок разом з прокурором оглядали місце події, а потім проводили слідчий експеримент, що, на думку захисника, вказує на недопустимість вказаного доказу, якому суди не надали належної оцінки.
Також захисник зазначає, що судами неправильно встановлено дані її підзахисного, оскільки він не є особою, яка раніше  притягувалась до кримінальної відповідальності, що підтверджується довідкою УІТ МВС України в Полтавській області.
Не погоджується захисник і з ухвалою апеляційного суду, адже вважає, що суд не навів вичерпних доводів стосовно необґрунтованості її апеляційної скарги та обмежився загальним формулюванням щодо доведеності вини її підзахисного.
У своїй касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_9 – ОСОБА_7 також вказує на незаконність судових рішень, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які допустили суди першої та апеляційної інстанцій. Просить закрити кримінальне провадження відносно його підзахисного, оскільки вважає, що стороною обвинувачення не надано  достатніх доказів для доведення його винуватості та відсутні можливості їх здобути.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції в основу вироку поклав недопустимі докази, критично оцінив показання свідка ОСОБА_13 , взяв до уваги сумнівні показання свідка ОСОБА_12 та неправильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, що призвело до ухвалення неправомірного вироку суду.
Також захисник вказує, що допущені помилки суду першої інстанції не були усунуті апеляційним судом, який своїх висновків не мотивував належним чином, а безпідставно, на думку захисника, обмежився перерахуванням доказів, покладених в основу вироку, та неправомірно залишив вирок місцевого суду без зміни.
У запереченнях на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , потерпіла зазначає, що суд першої інстанції правильно оцінив сукупність наданих стороною обвинувачення доказів та, належним чином їх проаналізувавши дійшов правильного висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину. При цьому вважає, що докази, зібрані у кримінальному провадженні, є належними та допустимими, а посилання сторони захисту про необхідність закриття кримінального провадження – необґрунтованими.
 
Заслухавши доповідь судді, доводи захисників та засуджених, які підтримали свої касаційні скарги, думку прокурора та сторони потерпілих, які заперечували проти задоволення касаційних скарг, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника засудженого ОСОБА_8 – ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга  захисника засудженого ОСОБА_9 – ОСОБА_7 задоволенню не підлягає на наступних підставах.
Мотиви суду. 
Як убачається з касаційних скарг, сторона захисту заперечує винуватість                    ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, оскільки вважає, що судом не встановлено достатніх доказів для доведення їх винуватості.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що  суд першої інстанції, заслухавши показання потерпілої, засуджених, свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілої ОСОБА_10 , про те, що мав місце факт заподіяння ОСОБА_9 та ОСОБА_8 їй тілесних ушкоджень, вказує на послідовність їх заподіяння та наслідки. Свідок ОСОБА_12 , який був очевидцем вказаних подій, показав суду, що бачив, як чоловіки завдавали удари жінці поблизу залізничної колії, потім сіли в автомобіль марки ВАЗ моделі 2104 та поїхали, при цьому в ході досудового розслідування свідок упізнав ОСОБА_9 як одного з нападників. 
Також суд проаналізував та дослідив: заяву потерпілої ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення (т.1, а.п.182); акт судово-медичного обстеження (т.1, а.п. 186); повідомлення головного лікаря Миргородської ЦРЛ від 20 березня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_10 перебувала на стаціонарному лікуванні з 20 вересня 2012 року по 28 вересня 2012 року (т.1 а.п.187); висновок експерта №318 від 12 липня 2013 року, відповідно до якого в ОСОБА_10 виявлено закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, синці навколо правого ока та внутрішньо-верхньому квадраті правої молочної залози, які могли утворитись від дії двох тупих предметів, кистей рук, стиснутих у кулаки, взутих ніг, колін, ліктів з силою достатньою для утворення, та за давністю утворення можуть відповідати даті подій та строку вищезазначених обставин і у своїй сукупності                       відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасним розладом   здоров`я;   висновок    комісійної   судово-медичної   експертизи                                           
 
№141 від 8 жовтня 2014 року та №10 від 18 січня 2016 року; протокол проведення слідчого експерименту від 21 червня 2016 року за участю потерпілої; протокол пред`явлення особи  для впізнання зі свідком ОСОБА_12 , відповідно до якого останній впізнав особу під номером 1, який завдав жінці тілесні ушкодження та після побиття пішов до автомобіля ВАЗ –  2104, а саме ОСОБА_9 .
Також суд взяв до уваги доводи сторони захисту. При цьому належним чином проаналізував показання свідка ОСОБА_13 у частині того, що ОСОБА_9 перебував разом із ним у гаражі 20 вересня 2012 року з 13-ї до 17-ї години, однак висновки психологічної експертизи №44 від 5 квітня 2017 року, відповідно до яких показання такого свідка містять ознаки психологічної недостовірності. Крім того, стороною захисту надавались такі докази, як світлокопія табеля обліку робочого часу ОКВПВКГ «Миргородводоканал», довідка видана директором ОСОБА_14 та показання свідка ОСОБА_15 , які суд також оцінив, зазначивши у своєму рішенні, що такі докази не вказують на визначеність часу перебування особи на робочому місці, а лише фіксують початок та кінець робочого дня.
Неспроможними визнав суд доводи сторони захисту в частині неправдивості показань свідка ОСОБА_12 , оскільки свою позицію з приводу підкупу цього свідка потерпілими, сторона захисту жодними даними не підтвердила, а показання свідка повністю узгоджуються з іншими доказами, здобутими під час судового слідства.
Інші досліджені судом докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають у суду сумнівів у їх правдивості та в сукупності підтверджують факт заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень. Таким чином, дії  винних правильно кваліфіковано, а їх винуватість повністю підтверджена доказами, які досліджені під час судового розгляду.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає доводи сторони захисту в частині закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неспроможними, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, встановлено особи нападників та механізм утворення таких ушкоджень, що доведено зібраною у кримінальному провадженні сукупністю доказів. Вирок суду є законним, обґрунтованим і відповідає вимогам                          статті 374 КПК.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційні скарги сторони захисту, перевірив докази, здобуті у кримінальному провадженні, та погодився з висновками суду першої інстанції в частині винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень. При цьому належним чином проаналізував всі доводи, надані стороною захисту, та правильно зазначив, що всі докази у цьому кримінальному провадженні належним чином проаналізовані судом першої інстанції.
Крім того свідок ОСОБА_12 , який був очевидцем подій, доволі детально розповів про події під час допиту в суді першої інстанції, описавши одяг осіб, марку машини та момент завдання ударів, його показання не викликають сумніві і у колегії суддів, є послідовними, логічними та узгоджуються з іншими доказами, здобутими стороною обвинувачення.
Спростував суд апеляційної інстанції і доводи захисників щодо неправомірного, на їх думку, надання медичної картки без отримання попереднього дозволу суду про тимчасовий доступ до речей і документів, вказавши, що такий документ надано потерпілою стороною органу досудового розслідування в добровільному порядку, а тому така дія не  потребувала рішення суду.
Доводи сторони захисту, які було зазначено в апеляційних скаргах захисників, є аналогічними зазначеним їхніх касаційних скаргах, при цьому колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційною інстанцій щодо винуватості осіб у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125 КК та частиною 2 статті 125 КК. Зокрема, слід зазначити, що всі докази у кримінальному провадженні проаналізовані судами першої та апеляційною інстанцій їм надано належної оцінки, вважати їх неналежними та недопустимими колегія суддів не вбачає підстав.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_8 та                                         ОСОБА_9 , не встановлено.
Однак колегія суддів погоджується з доводами, зазначеними у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , в частині встановлення даних особи та вважає за необхідним змінити вступну частину судових рішень, виключивши з вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 вересня 2019 року й ухвали                                      Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року посилання                             суду на те, що ОСОБА_8 був раніше судимий. Оскільки в                                      матеріалах кримінального провадження відсутні дані про його                            попередню  судимість,  а  згідно  з  довідкою  наданою  УІТ  МВС  України  в 
 
Полтавській області ОСОБА_8 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності.
Таким чином,  судові рішення підлягають зміні у вступній частині вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції щодо засудженого                    ОСОБА_8 , в іншій частині касаційні скарги сторони захисту слід залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Змінити вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області                              від 30 вересня 2019 року і ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 грудня                  2019 року, заначивши, що ОСОБА_8 є особою, що судимості не мала.
У решті вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 вересня 2019 року і ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 грудня                  2019 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
       ОСОБА_1                       ОСОБА_2                                     ОСОБА_3