Постанова
Іменем України
 
14 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 302/1455/18-ц
провадження № 61-22597св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Колочавська сільська рада, ОСОБА_2 , 
треті особи: Міжгірська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2019 року у складі судді Кривка В. П. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Кожух О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Колочавської сільської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Міжгірська районна державна адміністрація (далі - Міжгірська РДА), Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області), про визнання протиправними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,0495 га на АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Колочавської сільської ради від 18 липня 1995 року № 25 і державного акта на право постійного користування землею від 20 грудня 1995 року серії 11-ЗК № 002046 (позивач у заяві зазначив, що оригінал державного акта втратив). 21 грудня 2015 року комісія Колочавської сільської ради склала акт обстеження цієї ділянки про те, що він самовільно зайняв більшу площу, ніж зазначена у вказаному державному акті, а саме на 0,0076 га і цю площу вирішено перевести у резерв сільської ради. Цей документ вважає таким, що посягає на його право постійно користуватися земельною ділянкою, наданою йому у встановленому законом порядку. Колочавська сільська рада винесла рішення           від 15 лютого 2016 року № 23, яким надала дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0076 га на         АДРЕСА_1. Згідно з рішенням цієї ж ради від 14 серпня 2016 року № 7 затверджено проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_2            06 вересня 2016 року зареєстровано право власності на цю земельну ділянку за        № 16307277 із кадастровим номером 2122482100:03:003:0026. Проект землеустрою у частині погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 і належної йому земельної ділянки ним не погоджено як суміжним землекористувачем. Крім того,                          ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області на його письмове звернення повідомило, що ОСОБА_2 надано земельну ділянку для садівництва без зміни цільового призначення. Вважає земельну ділянку площею 76 кв. м, яка передана у власність ОСОБА_2 , своєю і вимагає захистити його права.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати протиправним і скасувати рішення Колочавської сільської ради про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на                   АДРЕСА_1 , площею 0,0076 га; визнати протиправним і скасувати рішення Колочавської сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0076 га на          АДРЕСА_1 , та надання її у власність ОСОБА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 від 09 вересня 2016 року № 31312020 та запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
 
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що      ОСОБА_2 одержав земельну ділянку у власність, яка є предметом спору, в установленому земельним законодавством порядку, відповідно до норм ЗК України та Закону України «Про землеустрій», тобто на підставі дозвільних рішень, прийнятих Колочавською сільською радою, виготовленого в установленому законом порядку проекту землеустрою з відведенням наданої земельної ділянки (76 кв. м) на місцевості (у натурі). Отже, відповідно положень статті 14 Конституції України, яка гарантує право власності на землю, яке набуто і реалізовано громадянином виключно відповідно до вимог закону, статті 321 ЦК України, яка встановлює непорушним право власності і заборону протиправного позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодного доказу про те, що наданням і приватизацією земельної ділянки ОСОБА_2 порушено права позивача щодо використовуваної ним земельної ділянки. Зокрема, суд не встановив самовільного захоплення, накладання, порушення меж суміжних ділянок ОСОБА_2 і           ОСОБА_1 , посягання на інші права позивача щодо землекористування (завдання шкоди, обмеження доступу, неможливість використання за цільовим призначенням тощо). Такий же висновок надано суду в письмових поясненнях на виконання ухвали суду від 02 квітня 2019 року ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області                    від 15 травня 2019 року. Суд відхилив доводи позивача, що ним не погоджено акт встановлення меж земельної ділянки у проекті землеустрою відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , із огляду на те, що ця межа погоджена Колочавською сільською радою, що підтверджено актом від 22 березня 2016 року і рішенням Колочавської сільської ради від 27 березня 2016 року № 39, які наявні в проекті землеустрою. По-друге, до цих обставин та правовідносин суд застосував правовий висновок, за яким ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача/землевласника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічного документації (проекту землеустрою), що прийнятий у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року (справа № 580/168/16-ц).
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд у порядку сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, роз`яснив ОСОБА_1 його процесуальне право заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи, проте позивач цим правом не скористався. Сам по собі лист ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 13 липня 2018 року № Х-19/0-447/6-18, який до того ж у частині, що має істотне значення для справи, не підтриманий останнім, супроти решти зібраних у справі доказів у спростування доводів позовної заяви (зокрема, акт комісійного обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 від 21 грудня 2015 року і проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність ОСОБА_2 ) не може слугувати єдиним, достатнім і переконливим доказом для задоволення позовних вимог.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд повністю відхилив як доказ порушення його права користування лист    ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 13 липня 2018 року не навівши при цьому жодних мотивів. Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції він просив призначити експертизу, але головуючий суддя не захотів цього зробити. 
 
У лютому 2020 року ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що судові рішення прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в результаті повного, об`єктивного та неупередженого розгляду, а тому вказані судові рішення не можуть бути скасовані.
 
У березні 2020 року  ОСОБА_1 подав заяву про долучення до матеріалів справи доказів. 
 
Разом із тим вказана заява не підлягає задоволенню, оскільки суд касаційної інстанції не здійснює оцінку нових доказів, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини встановлені судами
 
Згідно з рішенням Колочавської сільської ради від 18 липня 1995 року № 25      ОСОБА_1 виданий державний акт на право постійного користування землею       від 20 грудня 1995 року серії II-ЗК № 002046 із реєстрацією у Книзі записів видачі таких актів за № 6 про надання у постійне користування земельної ділянки площею 0,0495 га без зазначення цільового використання цієї землі в державному акті та зазначенням у рішенні сільської ради про видачу цього акта для використання земельної ділянки під ринок на АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до довідок Колочавської сільської ради та Міжгірського відділу                   ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області, оригінали вказаного державного акта не збереглися, відомості про земельну ділянку не внесені до Державного земельного кадастру, ділянці не присвоєного кадастрового номера, відсутня технічна документація (технічний звіт) до акта.
 
Комісійним актом Колочавської сільської ради від 21 грудня 2015 року виявлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняв площу 76 кв. м (понад передбачених державним актом 0,0495 га), внаслідок чого, цю надлишкову площу переведено в резерв сільської ради. Вказана обставина підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (членів комісії).
 
Рішенням Колочавської сільської ради від 15 лютого 2016 року № 23 ОСОБА_2 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0076 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення: землі, які перебувають у користуванні ОСОБА_2 , за адресою:          АДРЕСА_1 , для ведення садівництва.
Рішенням цієї ж ради від 14 серпня 2016 року № 7 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер 2122482100:03:003:0026, у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_1 , та надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0076 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення Колочавської сільської ради, розташованої у межах населеного пункту, для індивідуального садівництва.
 
Згідно з інформаційною довідкою від 09 вересня 2016 року, указана земельна ділянка 06 вересня 2016 року зареєстрована за власником - ОСОБА_2 , на підставі рішення Колочавської сільської ради від 14 серпня 2016 року державним реєстратором Міжгірської РДА.
 
Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 13 липня        2018 року № Х-19/0-447/6-18, у ОСОБА_2 перебуває у власності земельна ділянка площею 0,0076 га з кадастровим номером 2122482100:03:003:0026, на АДРЕСА_1 , для ведення садівництва (суміжна із земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні    ОСОБА_1 ). Право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 зареєстровано      06 вересня 2016 року за № 16307287. Враховуючи зазначене вище, факт самовільного зайняття частини земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не виявлено.
 
Натомість виявлено, що за рішенням Колочавської сільської ради ОСОБА_2 передано у власності земельну ділянку площею 0,0076 га для ведення садівництва із земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 , без зміни цільового призначення чим порушено вимоги частини другої статті 20, частини п`ятої статті 116 ЗК України.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
 
Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, що ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог не надав суду доказів того, що  ОСОБА_2 на підставі рішення Колочавської сільської ради            від 14 серпня 2016 року, надана земельна ділянка із земельної ділянки належної на праві користування ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки інформація, викладена у листі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 13 липня 2018 року № Х-19/0-447/6-18 про те, що за рішенням Колочавської сільської ради ОСОБА_2 передано у власності земельну ділянку площею 0,0076 га для ведення садівництва із земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 , без зміни цільового призначення чим порушено вимоги частини другої статті 20, частини п`ятої статті 116 ЗК України, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області у своєму відзиві заперечує вказану інформацію, у зв`язку з чим, судом апеляційної інстанції з метою встановлення об`єктивних обставин у справі, роз`яснено         ОСОБА_1 право заявити клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи. Проте позивач відмовився від проведення такої експертизи, що підтверджується аудіозаписом судового засідання від 19 листопада 2019 року, де на 13 хв 17 сек позивач сказав, що відмовляється від проведення експертизи, що у свою чергу вказує на те, що доводи заявника про те, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції він просив призначити експертизу, але головуючий суддя не захотів цього зробити, є безпідставними. 
 
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки він не надав доказів порушення його прав Колочавською сільською радою.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи доказів відмовити.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик