ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 729/347/19
Головуючий у першій інстанції - Бойко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/414/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                  головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                  суддів: Іванова Г.П., Скрипки А.А.
                                  секретар: Позняк О.М. 
Позивач: заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області
Відповідачі: Бобровицька міська рада Чернігівської області, 
ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2019 року у справі за позовом заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області до Бобровицької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_1 про визнання рішення недійсним в частині та скасування державної реєстрації (суддя Бойко В.І.), ухвалене о 16 год. 02 хв. у м.Бобровиця, повний текст рішення складено 06 грудня 2019 року,      
                                        В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 року заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради від 21 червня 2018 року №235-7/VII у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 7420684000:01:000:3964 площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої у межах підвідомчої території Бобровицької міської ради, а саме: за адресою АДРЕСА_1 та передачі її у власність ОСОБА_1 ; у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 42461696 від 09.08.2018, за яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 2741692). Позов мотивовано тим, що оскаржуване рішення міської ради суперечить вимогам чинного законодавства і в цій частині підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація речових прав на земельну ділянку - скасуванню. Позивач вказує, що Актом перевірки №485-ДК/527/АП/09/01/-18 від 29 жовтня 2018 року встановлено, що відповідно до проекту встановлення меж населеного пункту та коригування матеріалів земельна ділянка з кадастровим номером 7420684000:01:000:3964 на час прийняття рішення міською радою про передачу її у власність знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель державної власності, відповідно повноваження щодо розпорядження нею належить Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області. За доводами заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури, на час прийняття оскаржуваного рішення в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 Бобровицька міська рада не мала повноважень на розпорядження землями державної форми власності за межами населених пунктів, а відтак рішення прийнято з перевищенням міською радою наданих повноважень, що призвело до незаконного вибуття землі із державної власності.
Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено; визнано недійсним рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради від 21 червня 2018 року №235-7/VII у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 7420684000:01:000:3964 площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої у межах підвідомчої території Бобровицької міської ради, а саме за адресою АДРЕСА_1 та передачі її у власність ОСОБА_1 ; у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 42461696 від 09.08.2018, за яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 2741692); стягнуто з Бобровицької міської ради на користь прокуратури Чернігівської області сплачений судовий збір у сумі 1921 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Чернігівської області сплачений судовий збір у сумі 1921 грн. Рішення суду мотивовано тим, що на час прийняття оскаржуваного рішення Бобровицька міська рада не мала повноважень на розпорядження землями державної форми власності за межами населених пунктів, а відтак рішення прийнято з перевищенням міською радою наданих повноважень, що призвело до незаконного вибуття землі із державної власності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги той факт, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області не має повноважень на розпорядження землями, оскільки згідно з розпорядженням КМУ від 31 січня 2018 року №60-р та на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №25-7560/14-18-сг від 27 вересня 2018 року всі землі, що раніш перебували у державній власності, були передані із державної у комунальну власність. Також відповідач вважає, що судом неповно досліджено правомірність представництва прокурором інтересів Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області. ОСОБА_1 посилається, що прокурор повинен довести, по-перше, що він звертався до органу, який представляє інтереси держави, та, по-друге, що цей орган погодився на таке представництво, проте в матеріалах справи такі докази відсутні. Крім того, відповідач вказує, що прокуратурою не зазначено, а судом не перевірено причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду. За доводами ОСОБА_1 , копії письмових доказів у справі, які оцінені судом, не засвідчені в установленому законом порядку, що унеможливлює їх використання на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування. Відповідач посилається, що єдиним органом у сфері земельних відносин, який може надати повну і чітку інформацію про місцезнаходження земельної ділянки є виключно відділ Держгеокадастру у Бобровицькому районі. Така інформація і була надана даним відділом і в ній містяться відомості, що земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту.  
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Позивач вказує, що спірна земельна ділянка на час прийняття рішення міською радою про передачу її у власність знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель державної власності і розпорядження нею належало до компетенції Головного управління Держгеокадастру, а не Бобровицької міської ради. За доводами позивача, оскаржуване рішення Бобровицької міської ради від 21 червня 2018 року прийнято до передачі земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Бобровицької міської ради в комунальну власність Бобровицької міської об`єднаної територіальної громади, яке відбулося згідно з наказом Головного управління від 27 вересня 2018 року, у той час як спірна земельна ділянка перебувала в приватній власності з 09 серпня 2018 року. Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області вказує, що посилання відповідача на те, що спірна земельна ділянка перебуває в межах населеного пункту, не відповідає картографічним матеріалам.
У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Позивач вказує, що оскаржуване рішення Бобровицької міської ради від 21 червня 2018 року прийнято до передачі земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Бобровицької міської ради в комунальну власність Бобровицької міської об`єднаної територіальної громади, яке відбулося згідно наказу Головного управління №25-7560/14-18-сг від 27 вересня 2018 року. Отже, спірна земельна ділянка в комунальну власність не передавалася й не могла бути передана, оскільки перебувала у приватній власності з 09 серпня 2018 року. За доводами заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури, посилання відповідача на те, що спірна земельна ділянка перебуває в межах населеного пункту, не відповідає картографічним матеріалам. Також позивач вказує, що бездіяльність уповноваженого органу державної влади оцінена прокурором як невиконання функцій по захисту інтересів держави, що відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.56 ЦПК України є достатньою підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення позову.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.
По справі встановлено, що рішенням сьомої сесії сьомого скликання Бобровицької міської ради №235-7/VII від 21 червня 2018 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок, що знаходяться в межах підвідомчої території міської ради, і передано їх безоплатно у власність, зокрема ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер 7420684000:01:000:3964 для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
Вказана земельна ділянка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 03 серпня 2018 року (а.с.13-14).
На підставі Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №485-ДК від 12 жовтня 2018 року управлінням здійснено державний контроль за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності. Складено Акт №485-ДК/527/АП/09/01/-18 від 29 жовтня 2018 року, згідно з яким, зокрема встановлено, що рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради від 21 червня 2018 року прийнято з порушенням вимог ст.122 Земельного кодексу України, оскільки земельна ділянка знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель державної власності (а.с.15-22).
02 листопада 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області направило міському голові Бобровицької міської ради клопотання з питань дотримання вимог земельного законодавства, в якому вимагало (пропонувало) вказане рішення міської ради привести у відповідність до чинного законодавства (а.с.23-24). У відповіді на клопотання виконавчий комітет Бобровицької міської ради повідомив про неможливість скасування рішення і приведення його у відповідність до чинного законодавства, оскільки за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку (а.с.25).
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним рішення міської ради і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури посилався, що з часу безумовного встановлення порушень вимог земельного законодавства пройшло майже півроку, а Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області реальних заходів, у тому числі щодо звернення до суду для поновлення інтересів держави, не вжито, тому така бездіяльність уповноваженого органу державної влади оцінена прокурором як невиконання функцій по захисту інтересів держави, що є достатньою підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури.
Частинами 3 і 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України. Так, згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України).
Враховуючи викладене, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).
Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Враховуючи викладене, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.
У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 361/6817/16-ц, які в силу ч.4 ст.263 ЦПК України мають враховуватися апеляційним судом.
За матеріалами справи встановлено, що Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельною ділянкою було складено 29 жовтня 2018 року, а матеріали щодо порушення вимог земельного законодавства з клопотанням про  приведення у відповідність до чинного законодавства рішення 7 сесії 7 скликання Бобровицької міської ради було направлено міському голові Бобровицької міської ради 02 листопада 2018 року. Відповідь про неможливість скасування вказаного рішення міської ради направлено Головному управлінню Держгеокадастру 12 грудня 2018 року. 20 березня 2019 року заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури направив Головному управлінню Держгеокадастру повідомлення в порядку ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» про пред`явлення позову у порядку цивільного судочинства в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області до Бобровицької міської ради, ОСОБА_1 про визнання рішення в частині недійсним та скасування державної реєстрації права власності. Таким чином, при зверненні до суду з позовом заступником керівника Ніжинської місцевої прокуратури дотримано вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.56 ЦПК України.
Факт незвернення Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області  з відповідним позовом, який би мав захистити інтереси держави свідчить про те, що вказаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, що є обгрунтованою підставою для звернення до суду з даним позовом прокурора.
У судовому засіданні суду першої інстанції представник Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області позовні вимоги підтримував. 
У зв`язку з викладеним, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 щодо відсутності доказів звернення прокурора до органу, який представляє інтереси держави та що цей орган погодився на таке представництво.
Вирішуючи питання наявності підстав для задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ст.83 ЦПК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Згідно із ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першої статті 153 ЗК України зазначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
З матеріалів справи вбачається, що при виготовленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 Відділом у Бобровицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було видано довідку від 26 квітня 2018 року, згідно якої спірна земельна ділянка загальною площею 2,0000 га виділяється за рахунок земель с.Кобижча, які не надані у власність та постійне користування у межах населеного пункту; назва землекористувача, за рахунок якого відводиться земельна ділянка - землі комунальної власності (а.с.40). Також відповідно до Схеми розташування земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 вказана земельна ділянка перебуває в межах населеного пункту (а.с.41). Згідно з висновком експерта державної експертизи про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 30 травня 2018 року проект відповідає земельному законодавству, форма власності на земельну ділянку зазначено - комунальна (а.с.42).
Отримавши вказаний проект землеустрою, у якому документально підтверджено розміщення спірної земельної ділянки в межах населеного пункту, у Бобровицької міської ради були відсутні підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .
Крім того, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Бобровицької міської ради пояснювала, що територія села з часу визначення меж села значно збільшилась, місце розташування земльної ділянки не викликало сумніву щодо компетенції ради при передачі земельної ділянки. На сьогодні с.Кобижча увійшло до складу Бобровицької міської об`єднаної територіальної громади і на даний час всі землі вказаного населеного пункту були передані в комунальну власність. Позбавлення права власності ОСОБА_1 на підставі судового рішення призведе до невиправданих витрат  щодо повторного оформлення права власності на землю, оскільки при його зверненні рада наділена повноваження надати таку земельну ділянку у його власність.
Заступник керівника Ніжинської місцевої рокуратури посилався, що на час прийняття оскаржуваного рішення Бобровицької міської ради відповідно до проекту встановлення меж населеного пункту та коригування матеріалів земельна ділянка з кадастровим номером 7420684000:01:000:3964 знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель державної власності. Рішення про затвердження змін меж села не приймалось, хоча відповідна технічна документація розроблялась. На підтвердження своєї позиції  суду надавалась карта в паперовому вигляді на якій не було зображено точне місце розташування земельної ділянки. 
Клопотань про призначення експертизи заявлено не було.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи надані суду докази на підтвердження своїх позицій, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позивачем не надано переконливих доказів на спростування позиції відповідачів.
При цьому заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на практику Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право власності, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до права власності несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Таким чином, аналізуючи обставини справи, надані учасниками докази та враховуючи характер спірних правовідносин, норми права які їх регулюють, колегія суддів апеляційного суду вважає, що при позбавленні права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку не буде дотримано необхідний баланс розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.  ОСОБА_1 як громадянин України має право на отримання безоплатно у власність земельну ділянку розміром 2 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, доказів вини надання ним недостоіврної інформації при реалізації цього права судом не встановлено як і не встановлено вини посадових осіб, розпорядником спірної земельної ділянки на сьогодні є Бобровицька міська рада.
Враховуючи викледене в сукупності, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги у відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України з прокуратури Чернігівської області підлягає стягненню судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 5763 грн за апеляційний розгляд справи.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                          П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2019 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області до Бобровицької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_1 про визнання рішення недійсним в частині та скасування державної реєстрації відмовити.
Стягнути з прокуратури Чернігівської області (місцезнаходження: 14000, м.Чернігів, вул.Княза Чорного, 9, код ЄДРПОУ 02910114) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 5763 (п`ять тисяч сімсот шістдесят три) грн за апеляційний розгляд справи.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текс постанови виготовлено 27.03.2020 року. 

Головуючий:                                                             Судді: