Ухвала
Іменем України 
18 травня  2020 року
м. Київ
справа № 328/143/14
провадження № 51-3119 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року,  
встановив:
Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року вирок суду першої інстанції змінено. На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України, у зв?язку із закінченням строків давності. 
Виключено з вироку посилання на призначення покарання ОСОБА_4 на підставі     ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_4 у строк покарання строк його попереднього ув?язнення з      11 червня 2018 року по 26 грудня 2018 року включно, із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
У решті вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 11 червня         2018 року залишено без зміни.
Засуджений  ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд вищевказаних судових рішень щодо нього.
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня  2020 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4  залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 427 КПК України, оскільки засуджений в обґрунтування своєї невинуватості, вказував на однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, доказам у кримінальному провадженні просив дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанції, що у розумінні ст. 433 КПК України не може бути предметом касаційного розгляду.
Крім того, засуджений не зазначав, яких саме порушень допустилися суди першої та апеляційної інстанції та не конкретизував, у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановлених судами судових рішень, і чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України та з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу.
Також засудженому було роз`яснено, що у разі неусунення в установлений строк недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, така скарга повертається особі, яка її подала.
На виконання вимог вищевказаної ухвали засуджений подав нову касаційну скаргу, датовану 05 травня 2020 року, у якій просить перевірити рішення суду першої та апеляційної інстанції щодо нього у касаційному порядку.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, вимог ст. 427 КПК України засудженим не дотримано, вказані в ухвалі недоліки не усунуто. 
Зокрема, у касаційній скарзі засуджений вказує на однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, доказам у кримінальному провадженні просить дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанції, що у розумінні ст. 433 КПК України не може бути предметом касаційного розгляду.
При цьому засуджений, оспорюючи свою винуватість,  так і не вказує на конкретні порушення закону, з  урахуванням положень ст. 438 КПК України, які були допущені судами першої та апеляційної інстанції при винесенні судових рішень та які б були підставами для їх скасування, не наводить конкретних аргументів в обґрунтування кожної позиції. 
Так, засуджений формально зазначає, що порушення, допущені судом першої інстанції, не були усунуті апеляційним судом, при цьому взагалі не вказує, в чому полягає незаконність ухвали апеляційного суду та не конкретизує, яких саме порушень допустився суд апеляційної інстанції.
Оскільки в установлений строк засудженим не усунуто недоліків касаційної скарги, яку залишено без руху, то його скарга підлягає поверненню.
Водночас, враховуючи невідповідність касаційної скарги  засудженого вимогам        ст. 427 КПК України, суд вважає за необхідне згідно з приписом ст. 20 КПК України роз`яснити засудженому його право на кваліфіковану правову допомогу.
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
У ч. 2 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженому гарантується право на правову допомогу. Для одержання правової допомоги засуджені можуть користуватися послугами адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. 
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від            02 червня 2011 року № 3460-VI право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають також особи, засуджені до покарання у вигляді позбавлення волі, - на всі види правових послуг, передбачені         ч. 2 ст. 13 цього Закону (в тому числі захист і складення документів процесуального характеру). 
Захист, складання документів процесуального характеру та здійснення представництва інтересів особи, засудженої до покарання у вигляді позбавлення волі, за зверненням такої особи або за ухвалою суду забезпечують Регіональні центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги (підпункт 2 пункту  8 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 2 липня 2012 року № 967/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24 травня 2016 року  № 1487/5).
Таким чином, для одержання правової допомоги під час складання документів процесуального характеру засуджений, який відбуває покарання у виді позбавлення волі, за змістом ст.ст. 110 і 113 КВК України вправі через адміністрацію виправної колонії звернутися до відповідного Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 429 КПК України залишення касаційної скарги без руху або її повернення не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження, шляхом подання нової касаційної скарги.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 3 ст. 429 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 11 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, з усіма доданими до неї матеріалами, повернути.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                              ОСОБА_3