П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/2884/19	
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача - Турецької І. О.,
суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі - ГУ ДФС у Миколаївській області), в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17 травня 2019 року №Ф-72780-17 в сумі 21  030,90 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що формування вимоги про сплату ЄСВ на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів не передбачено жодною законодавчою нормою, що регулює спірні правовідносини.
Зокрема, на її думку, ч.3 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №2464 - VI ( далі - Закон №2464 - VI) встановлює, що обчислення єдиного внеску органами доходів та зборів, у випадках передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Натомість, Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного  внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 р. №449, яка встановлює, що вимога про сплату боргу (недоїмки) може формуватися на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів не є законом і її норми суперечать Конституції України, Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та наведеним вище положенням Закону №2464 - VI.
Позивачка, указуючи на те, що вона не є платником єдиного внеску, стверджує, що у статусі фізичної особи - підприємця вона перебувала з 20.05.2008 р. по 12.07.2019 р. У зв`язку з чим, їй незрозуміло, на якій підставі, вона як громадянин, без статусу суб`єкта господарювання, є платником єдиного внеску.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач певний період часу перебувала в статусі фізичної особи-підприємця. Ураховуючи, що законодавець 06.12.2016 р. вніс зміни в Закон №2464 - VI, з 01.01.2017 р. у позивачки як фізичної особи-підприємця виник обов`язок сплачувати єдиний внесок, у тому числі і при відсутності будь-яких доходів (прибутків) у вказаний період.
На підставі наведеного, суд першої інстанції зробив висновок, що за період з 2017 по ІІ квартал 2019 роки, тобто, до дати внесення в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності відомостей про припинення ФОП, у ОСОБА_1 , у останньої був обов`язок нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає доводи, які нею були викладені в позові і на які, як вона вважає, суд не звернув належної уваги.
Так, на її думку, дані інформаційної системи органу доходів і зборів, які покладені в основу спірної вимоги, та які судом першої інстанції визнані єдиною та законною підставою для її формування, не можуть бути допустимими та достатніми доказами.
Також, скаржниця звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції не дав правової оцінки обставинам, що вимога про сплату боргу винесена на адресу фізичної особи без статусу підприємства.
Окрім того, ОСОБА_1 не згодна з розрахунком суми недоїмки зі сплати ЄСВ, зазначеного в вимозі та вказує, що суд помилково дійшов висновку про її обов`язок сплатити ЄСВ за 2 квартал 2019 р., адже наведений період включає і червень місяць, а вимога винесена у травні.
Скаржниця звертає увагу на арифметичні помилки допущені судом першої інстанції щодо перевірки правильності нарахування контролюючим органом спірної вимоги. Так, на її думку, суд вважаючи, що платник податків повинен сплатити ЄСВ за І та ІІ квартал 2019 р., повинен був зазначити суму 23  191,08 грн. Натомість, якщо він вважав, що ІІ квартал не входить до розрахунку спірної вимоги, сума недоїмки повинна складати 20  733,90 грн.
У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Фактичні обставини справи.
20 травня 2008 року в ЄДР був внесений запис про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем.
12 липня 2019 року в ЄДР був внесений запис про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 
17 травня 2019 року відповідачем, відповідно до Закону №2464 - VI та на підставі інформаційної бази даних ІС «Податковий блок», прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-72780-17 на суму 21  030,90 грн.
Виходячи з розрахунку заборгованості з ЄСВ, остання була нарахована за 2017 р., 2018 р. та 1 квартал 2019 р.
Для проведення розрахунку враховувалося, що ОСОБА_1 підприємницьку діяльність не здійснює та дохід не отримує, тому мінімальний розмір внеску повинен був складати в місяць 22% від мінімальної заробітної плати. Мінімальний місячний платіж в 2017 р. складав 704 грн, в 2018 р. - 819 грн, а з 01.01.2019 р. - 918,06 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням податкового органу, ОСОБА_1 звернулася до ДФС України із скаргою. За результатами її розгляду, рішенням ДФС України №40078/6/99-99-11-05-02-25 від 20 серпня 2019 року у задоволенні скарги - відмовлено.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Згідно з ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
З 01 січня 2017 року до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» були внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно п.4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 ст. 7 Закону).
Відповідно до абз. 3 ч.8 ст. 9 цього Закону (в редакції, яка діяла до 31 грудня 2017 року) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч.5 ст.8 цього Закону).
Відповідно до ч.4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
При цьому недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України від 15 травня 2003 року №755-ІV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (далі - Закон №755).
Відповідно до ч.8 ст. 4 Закону №755, фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що на фізичних осіб-підприємців покладається обов`язок по сплаті єдиного внеску, розмір якого має бути не меншим за розмір мінімального страхового внеску, який має здійснюватися з моменту державної реєстрації фізичної особи як підприємця, до внесення до ЄДР  запису про припинення підприємницької діяльності такою особою.

Верховний Суд, розглядаючи подібні правовідносини, висловив у рішенні від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19, наступну правову позицію.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Провівши системне тлумачення правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суд касаційної інстанції сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Суд апеляційної інстанції провівши аналіз фактичних обставин справи, норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, правового висновку Верховного Суду, вважає, що ключовим при вирішенні  даного спору,  є факт перебування ОСОБА_1 в статусі фізичної особи-підприємця та несплата нею за певний період мінімального страхового внеску. Обставини, яким чином податковим органом встановлена заборгованість, тобто на підставі інформаційної бази даних ІС «Податковий блок» або на підставі податкової перевірки правового значення для вирішення даної справи не має. Тим паче, що  позивачкою встановлені суми місячного платежу ЄСВ не оспорювалися.

Досліджуючи доводи скаржника про допущення судом арифметичної помилки при проведенні правильності розрахунку недоїмки щодо сплати ЄСВ, колегія суддів встановила таке.
Як вбачається з розрахунку, наданому контролюючим органом, недоїмка зі сплати позивачкою ЄСВ на 17.05.2019 р. складала 21  030,90 грн. Період, за який була нарахована недоїмка складав 2017 р., 2018 р. та І квартал 2019 р.
Є неправильним висновок суду, що недоїмка зі сплати ЄСВ нараховувалася позивачці і за ІІ квартал 2019 р. Як правильно зауважила скаржниця, за таких умов борг би складав 23  191,08 грн. Між іншим, скаржниця, вказуючи на те, що сума заборгованості повинна складати 20  733,90 грн., помилилася в розмірі місячного платежу ЄСВ за І квартал 2019 р., вважаючи, що він складає 819,06 грн, а за квартал 2  754,18 грн.
Водночас, місячний платіж в І кварталі 2019 р. складає 918,06 грн, а загальна сума за квартал 2  754,18 грн.

Вирішуючи питання чи є допущена помилка судом першої інстанції підставою для скасування судового рішення, колегія суддів, звернулася до приписів ст. 317 КАС України, яка встановлює, що підставою для скасування або зміни рішення повинно бути таке порушення, яке призвело до неправильного вирішення справи.
Позаяк, суд першої інстанції при вирішенні справи правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і не допустив порушень процесуального права, які б вплинули на правильний розгляд справи, є підстави, відповідно до ст.316 КАС України, для залишення апеляції без задоволення, а рішення суду - без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до п.10 ч.6 ст. 12 КАС України суд правомірно відніс дану справу до незначної складності та розглянув її в порядку спрощеного позовного провадження.

Керуючись статтями: 308, 311, 316, 322, 325, 328  КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

     суддя                                                             Л. В. Стас

     суддя                                                             Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 21.05.2020 року.