Номер провадження: 22-ц/813/4561/20 
Номер справи місцевого суду: 493/1115/19
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого - Черевка П.М.
Суддів                    -  Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 25 червня 2019 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про скасування права власності та державної реєстрації на гараж та зобов`язання його звільнення,-

ВСТАНОВИВ:
 
19.06.2019 року до Балтського районного суду Одеської області надійшов цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про скасування права власності та державної реєстрації на гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою АДРЕСА_1 , та зобов`язання його звільнення.
Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 25 червня 2019 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до  ОСОБА_4 про скасування права власності та державної реєстрації на гараж та зобов`язання його звільнення - відмовлено.
Вказану ухвалу суду оскаржує в апеляційному порядку представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права при постановлені ухвали, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відмовляючи у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до  ОСОБА_4 про скасування права власності та державної реєстрації на гараж та зобов`язання його звільнення суд першої інстанції передчасно дійшов зазначеного висновку виходячи з того, що  провадження судді Балтського районного суду Одеської області Ільніцької О.М. перебуває цивільна справа № 493/788/18 за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 та визнання недійним договору купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_3 , та з`ясувавши характер спірних правовідносин, дійшов висновку, що даний спір є тотожним, оскільки позивач мотивує позов тими ж обставинами, спір, який наявний у провадженні Балтського районного суду Одеської області є між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів 2. 4. 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, гарантує право кожному на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, а саме у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
При цьому розуміння змісту норм Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що предметом розгляду зазначеної справи є скасування права власності та державної реєстрації на гараж за ОСОБА_4 та зобов`язання його звільнення з підстав того, що право власності за ОСОБА_4 було зареєстровано в Балтському РБТІ на підставі не існуючого в природі рішення Балтського районного суду Одеської області від 24 березня 2006 року.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Вказані положення спрямовані на дотримання принципу процесуальної економії та запобігання випадкам розгляду і вирішення тотожних цивільних справ. Дана норма є заходом на шляху недопущення винесення судами суперечливих та взаємовиключних судових рішень.
У провадженні судді Балтського районного суду Одеської області Ільніцької О.М. перебуває цивільна справа № 493/788/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 та визнання не дійсним договору купівлі продажу гаражу АДРЕСА_3 .
Отже не існує жодної справи, провадження у якій відкрито за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та предметом якої є вимоги ідентичні вимогам у даній справі, предмет розгляду даної справи не с тотожним та не має жодного відношення до предмету розгляду справ №493/788/18, тому відсутні будь-які підстави для відмови у відкритті провадження на підставі п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України.
Викладені обставини судом з`ясовано неповно, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 3 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, у випадку постановлення ухвали при невідповідності висновків суду обставинам справи.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 379, 381-384 ЦПК України апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - задовольнити.
Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 25 червня 2019року – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення виготовлено 19.03.2020 року.

Головуючий                                                                П.М. Черевко

Судді:                                                                        Р.Д. Громік

                                                                               М.М. Драгомерецький