Ухвала
 
14 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 539/1111/17
провадження № 61-6458ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила розірвати шлюб з ОСОБА_1 та стягнути з останнього на її користь аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
 
Позов ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 19 липня 2002 року між нею і ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Подружнє життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства і виховання дитини. Подружніх стосунків вони не підтримують, фактичні шлюбні відносини припинені з січня 2017 року. Вона і відповідач проживають окремо, однак утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є обов`язком батьків. Відповідач ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку, хоча не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку.
 
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2017 року шлюб, зареєстрований 19 липня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Лубенського міського управління юстиції Полтавської області під актовим записом № 124 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_3 в розмірі  1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.
 
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати виконавчий лист № 539/1111/17, виданий 20 червня 2017 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але на менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 квітня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, таким, що не підлягає виконанню.
 
Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 грудня 2018 року у справі № 539/2579/18 припинено стягнення аліментів за рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2017 року в цій справі, починаючи з 26 липня 2018 року. У 2017 році ОСОБА_2 змінила місце проживання на місто Київ . З того часу дитина проживає з ним в місті Лубни. 25 липня 2017 року його представник звертався до Державної виконавчої служби із заявою про припинення виконавчого провадження, однак йому було відмовлено.
 
Ухвалою  Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від  04 грудня 2019 року заяву задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 539/1111/17, виданий 20 червня 2017 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи             з 27 квітня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні заяви в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Самойлова Д. Є. задоволено. Ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 грудня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні заяви.
 
30 березня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення, залишити без змін ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 грудня 2019 року і направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу.
 
Предметом позову в цій справі є розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Тому справа № 539/1111/17 є малозначною в силу вимог закону.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 3,4 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов