Справа № 720/1367/18 
Провадження № 22-ц/4808/642/20 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Мелінишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого (суддя-доповідач)        Мелінишин Г.П.
       суддів:                                Пнівчук О.В., Томин О.О., 
за участю секретаря:                Турів О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником Мусієнко Мар`яною Богданівною, на заочне рішення Тисменицького районного суду в складі судді Хоминець М.М., ухвалене 02 березня 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 10 березня 2020 року, в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, про застосування наслідків недійсності правочину,
в с т а н о в и в:
У липні 2018 року АТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ТОВ «ФК «Авістар», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов А.В., про застосування наслідків недійсності правочину.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 31 серпня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №282ФКВ-07, згідно умов якого їй надано кредит в сумі 87 625 доларів США зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення 20 серпня 2032 року на умовах визначених цим договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника між сторонами в цей же день укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С., за реєстровим номером 2013. Відповідно до його умов ОСОБА_1 в іпотеку банку передано майнові права на будинок номер 02 блоку «Б» « Компакт » малоповерхового житлового комплексу «Західний» в урочищі «Чобіт», с. Угринів, Тисменицького району. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким позивач набув права вимоги за кредитним договором. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги №2 від 08 жовтня 2014 року права вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшли до ТОВ «ФК «Авістар».
Однак рішенням Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2016 року вказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним. Зобов`язано ТОВ «ФК «Авістар» повернути АТ «Дельта Банк» оригінали кредитного та іпотечного договорів від 31 серпня 2007 року, укладених з ОСОБА_1 .
Посилаючись на зазначені обставини, банк просив застосувати до відносин сторін наслідки недійсності договору купівлі-продажу прав вимоги №2 від 08 жовтня 2014 року шляхом визнання АТ «Дельта Банк» стороною (кредитором) за кредитним договором №282/ФКВ-07 від 31 серпня 2007 року, стороною (іпотекодержателем) за іпотечним договором від 31 серпня 2007 року; змінити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині іпотекодержателя номер запису про іпотеку 7267750.
Рішенням Тисменицького районного суду від 02 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не була стороною договору купівлі-продажу прав вимоги №2 від 08 жовтня 2014 року, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Авістар», визнаного в подальшому судовим рішенням недійсним. Тому оскільки вимога на виконання недійсного правочину за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину, вона не може вважатись належним відповідачем у справі. 
Не погодившись з рішенням суду представник АТ «Дельта Банк» Мусієнко М.Б. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку із визнанням господарським судом недійсними договорів купівлі-продажу прав вимоги в банку виникло право на застосування наслідків недійсності цих правочинів шляхом визнання прав іпотекодержателя та відновлення обтяжень. Адже на даний час не поновлене в повному обсязі попереднє становище позивача, а також права та обов`язки, які існували до укладення недійсного правочину. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд залишив поза увагою те, що їхня заява, окрім вимоги про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, містить також вимогу про визнання АТ «Дельта Банк» стороною за кредитним та іпотечними договорами. А така позовна вимога може пред`являтися лише до іншої сторони договору. При цьому позов до ОСОБА_1 заявлений з підстав невизнання останньою прав банку як сторони (кредитора) за кредитним договором та сторони (іпотекодержателя) за іпотечним договором.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день, час так місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Що відповідно до положень частини 2 статті 372 України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне. 
Як правильно з`ясовано судом та підтверджується матеріалами справи 31 серпня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 282/ФКВ-07, згідно умов якого останній надано кредит в сумі 87 625,00 доларів США зі сплатою 12 % річних. Кінцевий термін повернення кредиту встановлено 20 серпня 2032 року.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором між сторонами в цей же день укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С., за реєстровим номером 2013. За його умовами ОСОБА_1 передала в іпотеку банку майнові права на будинок номер 02 блоку «Б» « Компакт » малоповерхового житлового комплексу «Західний» в урочищі «Чобіт», с. Угринів, Тисменицького району Івано-Франківської області.
30 червня 2010 року між ПАТ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. На підставі цього АТ набуло права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, укладених з ПАТ (а.с.142-143 т.1).
В подальшому 08 жовтня 2014 року між АТ «Дельта Банк» (продавець) та ТОВ «ФК «Авістар» (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №1197. Відповідно до Додатку №1 банк продав товариству вимоги за кредитним договором №282ФКВ-07 та іпотечним договором від 31 серпня 2007 року, укладеними з ОСОБА_1 Загальна заборгованість за кредитним договором на дату відчуження банком кредиту в гривневому еквіваленті становила 1 680 770, 39 грн. Зокрема: право вимоги виконання зобов`язання щодо повернення заборгованості за кредитом в сумі 84 705,00 доларів США, за процентами - 42 355,99 доларів США, за комісією - 33 260,11 грн.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.М. 08 жовтня 2014 року перенесено запис про іпотеку майна, зареєстрований 31.08.2007 року на підставі іпотечного договору, посвідченого 31.08.2007 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. за реєстровим номером 2013. Відповідно до вказаного запису номер 7267750 іпотекодержателем майнових прав на будинок номер 02 блоку «Б» « Компакт » малоповерхового житлового комплексу «Західний» в урочищі «Чобіт», с. Угринів, Тисменицького району зазначено ТОВ «ФК «Авістар».
Як вбачається з матеріалів справи та інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Господарського суду м. Києва від 05 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03 квітня 2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 22 червня 2017 року, було задоволено позов АТ «Дельта банк» до ТОВ «ФК «Авістар», ТОВ «Новітні енергозберігаючі системи опалення», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії. Визнано недійсним договір купівлі - продажу прав вимоги №2 від 08 жовтня 2014 року та зобов`язано ТОВ «ФК «Авістар» повернути АТ «Дельта Банк» оригінали кредитних договорів з усіма змінами та доповненнями до них, договорів, що забезпечують виконання зобов`язання, переданих згідно Акту приймання-передачі прав вимоги від 08 жовтня 2014 року, за клієнтами-боржниками банку, в тому числі ОСОБА_1 ..
Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 215 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
При цьому вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Звертаючись до суду за захистом свого права з вимогами застосувати наслідки недійсності правочинів та відновити становище, яке існувало до порушення, АТ «Дельта Банк» обґрунтовувало такі недійсністю договорів купівлі-продажу прав вимоги № 2 від 08 жовтня 2014 року, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2016 року у справі № 910/15048/16.
Проте, як правильно з`ясовано судом першої інстанції сторонами недійсного договору купівлі-продажу прав вимоги №1 від 08 жовтня 2014 року були АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Авістар». Натомість ОСОБА_1 його стороною не була. Вона є стороною кредитного договору (позичальником) та іпотечного договору (іпотекодавцем) від 31 серпня 2007 року, предметом якого є майнові права на нерухоме майно, а саме будинок номер 02 блоку «Б» « Компакт » малоповерхового житлового комплексу «Західний» в урочищі «Чобіт», с. Угринів, Тисменицького району Івано-Франківської області.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена лише стороні недійсного правочину.
Разом з тим за умовами недійсного правочину договору купівлі-продажу прав вимоги №2 від 08 жовтня 2014 року ТОВ «ФК «Авістар», як сторону недійсного договору, вищезазначеним судовим рішенням зобов`язано повернути АТ «Дельта Банк», як іншій стороні правочину, оригінали кредитних договорів з усіма змінами та доповненнями до них, договорів, що забезпечують виконання зобов`язання, в тогму числі і відповідачки.
Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції при вирішенні справи обгрунтовано, враховуючи положення частини четвертої статті 263 ЦПК України, застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц щодо права позивача на визначення відповідачів, предмета та підстав спору. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
За положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач не визнає АТ «Дельта Банк» кредитором або оспорює його права за іпотечним договором.
З огляду на це неспроможними є доводи апелянта, що суд залишив поза увагою наявність в позові, крім вимоги про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, також вимоги про визнання прав. Зокрема, визнання АТ «Дельта Банк» стороною (кредитором, іпотекодержателем) за кредитним договором №282ФКВ-07 від 31 серпня 2008 року та іпотечним договором від 31 серпня 2008 року, укладеними з ОСОБА_1 . 
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що позов не містить правових обґрунтувань порушення прав банку саме ОСОБА_1 , оскільки вона не є стороною договорів, які судом визнано недійсними.
Таким чином, АТ «Дельта Банк» не доведено порушення, невизнання або оспорювання його прав іпотекодержателя, на захист яких він звернувся в суд з даним позовом.
Аналогічно не визначено ним відповідачів за вимогами про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про Державну реєстрацію іпотеки та Державну реєстрацію обтяжень щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки згідно іпотечного договору від 31 серпня 2007 року шляхом визнання іпотекодержателем АТ, оскільки ОСОБА_1 також не є належним відповідачем за цими вимогами, враховуючи наступне.
Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовані нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.
Відповідно до статті 6 Закону організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк» належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником Мусієнко Мар`яною Богданівною, залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 02 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року