ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«26» травня 2020 року
м. Харків
справа № 642/7166/19-ц
провадження № 22ц/818/3053/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Колосовської А.Р.
учасники справи: 
заявник – ОСОБА_1 оглу,
заінтересована особа – Холодногірський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Харкові 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 оглу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2020 року в складі судді Бородіної О.В.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 оглу, заінтересована особа: Холодногірський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Харкові, звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Республіці Азербайджан. В подальшому разом з батьком, ОСОБА_2 , переїхав до міста Харкова, де з 11 серпня 1982 року по 10 квітня 1985 року постійно проживали і були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, його батько з 10 серпня 1982 року по 09 квітня 1985 року перебував на військовому обліку за вказаною адресою.

Вказав, що у зв`язку з переїздом батька до Республіки Азербайджан та його родини до міста Москва він повернувся до Російської Федерації та був знятий з реєстрації за зазначеною адресою.

Зазначив, що отримав паспорт громадянина Республіки Азербайджан, але завжди хотів проживати в Україні, у зв`язку з чим звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Однак, йому відмовлено та роз`яснено, що на підставі наданих ним документів встановити його належність до громадянства України неможливо та необхідно надати документ, що підтверджує факт його постійного проживання разом з батьком на території України до 24 серпня 1991 року.

Отже, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України необхідно йому для набуття громадянства за територіальним походженням.

Просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 оглу, ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним на території України до 24 серпня 1991 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 оглу – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 оглу через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву та встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України до 24 серпня 1991 року.

Вважав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що чинним законодавством для набуття громадянства України особою, батько чи мати якої постійно проживали на території України до 24 серпня 1991 року, передбачено необхідність надання документа, що підтверджує саме факт проживання одного з батьків такої особи на території, що стала територією України, у зв`язку з чим він звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання його батька на території України саме у своїх інтересах; що його батько на час розгляду справи помер.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що заявником, зокрема, не доведено його постійного безперервного проживання та його батька на території України після 10 квітня 1985 року та на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії паспорта № НОМЕР_1 від 28 вересня 2017 року, справжність підпису перекладача на якій посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жиляєвою Н.В. за № 2939, ОСОБА_1 оглу народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Азербайджані та дотепер є громадянином Республіки Азербайджан (а .с. 7-15).

Батько заявника, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був разом з сином в період з 11 серпня 1982 року по 10 квітня 1985 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та виписаний за власним бажанням, оскільки вибув до Азербайджанської ССР, що підтверджується довідкою дільниці № 60 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» № 269 від 03 вересня 2019 року та копією форми А (а. с. 4, 5).

Із довідки Слобідського об`єднаного районного військового комісаріату від 09 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 перебував на військовому обліку у Червонозаводському районному військовому комісаріаті м. Харкова за зазначеною адресою з 10 серпня 1982 року по 09 квітня 1985 року (а. с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер у м. Баку (а. с. 69 в - 69 г).

02 вересня 2019 року ОСОБА_1 оглу укладено договір найму житла, згідно якого ОСОБА_3 передала йому у тимчасове платне короткострокове користування будинок АДРЕСА_2 строком на 6 місяців з щомісячною платою у розмірі 51,00 грн (а. с. 28).

Відповідно до положень частини першої та другої  статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Відповідно до частини першої  статті 293 ЦПК України  окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З наведеного слід дійти висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України»  є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 127/22302/17, провадження № 61-13029св18.

При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень  статті 293 ЦПК України  та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно  статті 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Відповідно до частини першої  статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Згідно пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону) подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Матеріали справи свідчать про те, що на підтвердження своїх доводів щодо постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року разом з батьком ОСОБА_1 оглу надано лише довідки, які свідчать про реєстрацію їхнього місця проживання у м. Харкові з 11 серпня 1982 року по 10 квітня 1985 року та перебування його батька на військовому обліку у цей час. З наданих довідок вбачається, що батько заявника знятий з реєстрації у м. Харкові з 10 квітня 1985 року за власним бажанням та вибув до Азербайджанської ССР. У заяві про встановлення факту ОСОБА_1 оглу також визнає зазначені обставини.

Жодних належних письмових доказів, які б підтверджували факт саме постійного безперервного проживання заявника та його батька на території України після 10 квітня 1985 року та, зокрема, на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, а саме, архівних копій документів, які б про це свідчили, договорів оренди, купівлі-продажу нерухомості, відомостей про реєстрацію місця проживання, навчання, укладення шлюбу тощо, матеріали справи не містять та до суду апеляційної інстанції також не надано.

Наявний у матеріалах справи договір найму житла, укладений ОСОБА_1 оглу в 2019 році, судова колегія не бере до уваги, оскільки він жодним чином не свідчить про проживання заявника та його батька на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 помер у 2002 році у м. Баку, тобто також на території Республіки Азербайджан.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що матеріали справи не містять копії свідоцтва про народження заявника, яке є належним доказом його родинних зв`язків з ОСОБА_2 , з урахуванням того, що у різних документах його ім`я має різне написання ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ).

Таким чином, враховуючи те, що заявником не надано належних та достовірних доказів того, що його батько разом з ним станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови ОСОБА_1 оглу у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_1 оглу по суті заявлених вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 оглу – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                        І.В. Бурлака

Судді                                                 О.М. Хорошевський

                                                        В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 червня 2020 року.