ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.002325 пров. № А/857/1179/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,
за участі секретаря судового засідання      Федак С.Р.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року (головуючого судді Кузана Р.І. ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Львів о 15 год. 43 хв. повний текст рішення суду складено 15.10.2019) у справі №1.380.2019.002325 за позовом Приватного акціонерного товариства «Червоноградський завод залізобетонних виробів» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» 10.05.2019 звернулося в суд з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області в якому з урахуванням заяви про відмову від позовних вимог в частині суми 16860,07 гривень та уточнення позовних вимог у справі від 03.10.2019 просить визнати протиправними дії відповідача щодо зарахування в інтегрованій картці платника податків ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» (код ЄДРПОУ 22405526) за платежем «орендна плата з юридичних осіб» сплачених грошових коштів у період з 25.01.2017 по 30.01.2018 в сумі 147208,55 грн. в рахунок погашення податкового боргу поза межами 1095 днів з дати його виникнення, а саме: по Рішенню ОДПС України про розстрочення (відстрочення) податкового боргу N 8 від 14.03.2014 у сумі 108568,19 грн.; по податковому розрахунку земельного податку N9007400755 від 17.02.2014 у сумі 38640,36 грн., а також нарахування пені у розмірі 23267,01 гривень на суму цього податкового боргу, зобов`язати відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податків ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» (код ЄДРПОУ 22405526) з платежу «орендна плата з юридичних осіб» шляхом виключення (списання) податкового боргу в розмірі 170475,56 грн., в тому числі пені у розмірі 23267,01 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року задоволено позов.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Головне управління ДФС у Львівській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
13 березня 2020 року (отримано суддею-доповідачем 23.03.2020) представником Головного управління ДФС у Львівській області було подано доповнення до апеляційної скарги в якому просить скасувати повністю додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 у справі №1.380.2019.002325 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката Яремко В.М. повністю.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2020 відмовлено у прийнятті доповнення до апеляційної скарги Головного управління ДФС у Львівській області до розгляду.
30.03.2020 від представника позивача надійшов відзив на доповнення відповідача до апеляційної скарги в якому просить не приймати до уваги (розгляду) подане доповнення до апеляційної скарги та/або залишити його без задоволення, а додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 у справі №1.380.2019.002325 залишити без змін.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №1.380.2019.002325 та ухвалою суду від 21.02.2020 призначено розгляд апеляційної скарги на 04.03.2020.
04.03.2020 до суду подано клопотання про відкладення справи від представника позивача, яке судом задоволено та відкладено розгляд апеляційної скарги на 18.03.2020 в судовому засіданні якого подано клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи і судом було задоволено таке.
25.03.2020 до суду надійшло клопотання про відкладення справи від представника відповідача, яке судом задоволено та відкладено розгляд апеляційної скарги на 08.04.2020.
07.04.2020 до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення справи від представника позивача через карантинні заходи запровадженні в Україні, яке судом 08.04.2020 задоволено та продовжено розгляд справи до 06.05.2020.
06.05.2020 представник позивача та представник відповідача подали клопотання про відкладення розгляду справи через карантинні заходи запровадженні в Україні, в задоволенні яких слід відмовити з врахуванням наступного.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2020 р. N 255, якою установлено з 12 березня до 24 квітня 2020 року на усій території України карантин та заборонено, зокрема, проведення всіх масових заходів, а також регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні (крім перевезення легковими автомобілями), перевезення пасажирів метрополітенами мм. Києва, Харкова і Дніпра та залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому) тощо.
У рішенні Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введеному в дію Указом Президента України від 13.03.2020 № 87 констатовано, що епідемічна ситуація в Україні у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, набула надзвичайно загрозливого характеру.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 № 530-ІХ, серед інших заходів передбачено адміністративну та кримінальну відповідальність за порушення карантину, правил та норм, встановлених для запобігання епідемічним та іншим інфекційним захворюванням і боротьби з ними.
У заяві Голови Ради суддів України щодо карантинних заходів, яка була розміщена 11.03.2020 на офіційному веб-сайті Ради суддів України (http://rsu.gov.ua) висловлено прохання щодо утримання від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та щодо утримання від відвідин суду, якщо у громадян є ознаки будь-якого вірусного захворювання.
Згідно листа Голови Ради суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20 та рішення Ради суддів України від 17.03.2020, яким затверджено «Рекомендації Ради суддів України щодо встановлення особливого режиму роботи судів України задля убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб» з метою убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб рекомендовано на період карантину встановити особливий режим роботи судів України, який передбачає, з поміж іншого: роз`яснення громадянам можливості відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами та можливості розгляду справ в режимі відеоконференції; обмеження допуску в судові засідання осіб, які не є учасниками судових засідань; обмеження допуску у судові засідання та приміщення суду осіб з ознаками респіраторних захворювань; зменшення кількості судових засідань, що призначаються до розгляду протягом робочого дня; здійснення, по можливості, здійснення розгляду справ без участі сторін в порядку письмового провадження; приймання всіх необхідних документів в електронному вигляді на електронну адресу суду через дистанційні засоби зв`язку тощо.
Згідно із статтею 4 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» основними принципами охорони здоров`я в Україні є, зокрема, гуманістична спрямованість, забезпечення пріоритету загальнолюдських цінностей над класовими, національними, груповими або індивідуальними інтересами.
У статті 5 цього Закону визначено, що охорона здоров`я - загальний обов`язок суспільства та держави. Державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 грудня 1983 року у справі «Претто та інші проти Італії» суд зауважив, що фактичні обставини справи повинні розглядатися у присутності сторін та інших зацікавлених осіб. Водночас, суд зазначив, що у разі, коли предметом судового обговорення є питання права, судовий розгляд можливо здійснювати і за відсутності сторін. Додержання вимоги публічності є обов`язковим на стадії винесення вмотивованого судового рішення.
Більше того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 9 червня 2009 року у справі «Соболевський (№ 2) проти Польщі» суд зазначив, що не всі передбачені статтею 6 Конвенції гарантії застосовуються на етапі апеляції у той самий спосіб, що й у суді першої інстанції. Якщо особисту присутність сторони було забезпечено в суді першої інстанції, її присутності навіть в апеляційному суді можна не вимагати, наприклад, за умови, що немає необхідності переглядати факти чи приймати рішення щодо особистості та характеру заявника.
Колегія суддів вважає, що визначальним у цьому питанні є те, що згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому беручи до уваги те, що в матеріалах справи достатньо доказів для її належного розгляду, а також, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язкової участі сторін у справі, оскільки розгляд апеляційної справи відкладався, а тому апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотань про відкладення розгляду справи.
Відповідно до частини 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.
04.03.2020 до апеляційного суду надійшло клопотання Головного управління ДПС у Львівській області подало клопотання про процесуальну заміну відповідача.
Відповідно до статті 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби, зокрема Головне управління ДПС у Львівській області, також реорганізовано територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби, зокрема Головне управління ДФС у Львівській області до Головного управління ДПС у Львівській області
Відомості про Головне управління ДПС у Львівській області, 31.07.2019 внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Враховуючи те, що Головне управління ДФС у Львівській області, яке у справі є відповідачем реорганізоване шляхом приєднання до територіального органу Державної податкової служби, а спірні правовідносини допускаються правонаступництво, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання про заміну Головного управління ДФС у Львівській області на правонаступника - Головне управління ДПС у Львівській області підлягає задоволенню.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач - ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» зареєстроване як юридична особа код ЄДРПОУ 22405526. Місцезнаходження: 80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. Львівська 36.
Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» (код ЄДРПОУ 22405526) взято на обік платника податків 21.03.1991.
14.03.2014 позивачем подано до Державної податкової інспекції у м. Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області, правонаступником якої є відповідач заяву щодо надання розстрочення податкового боргу ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» по оплаті за землю у сумі 250694,97 грн., строк сплати якої вже минув, на строк 2014 року з періодами сплати з липня по грудень 2014 року.
Рішенням ДПІ у м. Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області (ОДПС України) про розстрочення податкового боргу №8 від 14.03.2014 розстрочено податковий борг позивача в сумі 250694,97 грн., зокрема, податковий борг за платежем «орендна плата за землю» в сумі 248214,27 грн., з яких 245559,01 грн. основного платежу та 2655,26 грн. пені. Згідно з карткою особового рахунку позивача по орендній платі за землю за період 2013-2014 роки слідує, що даний податковий борг існував у позивача станом на 28.02.2014 та виник у зв`язку з частковою несплатою позивачем грошових зобов`язань по платежах з орендної плати, зокрема відповідно до податкового розрахунку земельного податку №9002386964 від 25.01.2013 за період жовтень - грудень 2013 року та січень 2014 року, а також платежів (в тому числі відсотки і пеня) нарахованих у інформаційній картці платника (далі – ІКП) у 2013 році (жовтень – грудень 2013 року) за минулі роки.
Згідно з Рішенням №8 від 14.03.2014 розстрочення податкового боргу надано з 14.03.2014 по 25.12.2014. Строки і сума сплати розстроченого податкового боргу встановлені: 25.07.2014, 25.08.2014, 23.09.2014, 23.10.2014, 24.11.2014 по 41782,50 грн.; 25.12.2014 - 41872,47 грн.
Позивачем подано відповідачу податковий розрахунок земельного податку №9007400755 від 17.02.2014, згідно з яким у позивача щомісячно у період 2014 року (починаючи з березня 2014 року) виникав податковий обов`язок зі сплати орендної плати за землю в сумі 50580,27 грн. 
Відповідно до даних ІКП за період 2014 року та наданих відповідачем витягів з історій недоїмок позивача станом на 25.01.2017 та станом на 30.01.2018 у період жовтень – грудень 2014 року позивачу в ІКП з орендної плати юридичних осіб відповідачем проведено нарахування податкового боргу, який був розстрочений згідно з Рішенням ОДПС України №8 від 14.03.2014 (податковий обов`язок зі сплати якого у позивача виникав у період з жовтня 2013 року по січень 2014 року та термін сплати якого минув станом на 28.02.2014). Також в ІКП у вказаний період відповідачем проведено нарахування позивачу поточних платежів з орендної плати за землю, згідно з податковим розрахунком земельного податку №9007400755 від 17.02.2014, зокрема, платіж за жовтень 2014 року нарахований у ІКП 30.11.2014 в сумі 50580,27 грн. з терміном сплати 30.11.2014; платіж за листопад 2014 року нарахований у ІКП 30.12.2014 в сумі 50580,27 грн. з терміном сплати 30.12.2014. 
Згідно з даними ІКП з орендної плати з юридичних осіб за період з 25.01.2017 по 30.01.2018 та долученими позивачем платіжними дорученнями, судом встановлено, що у період з 25.01.2017 по 30.01.2018 позивачем здійснювалась сплата поточних платежів з орендної сплати за землю за такими платіжними дорученнями: №47 від 25.01.2017 в сумі 3285,33 грн.; №89 від 28.02.2017 в сумі 3482,46 грн.; №128 від 16.03.2017 в сумі 3482,46 грн.; №207 від 28.04.2017 в сумі 3482,46 грн.; №295 від 30.05.2017 в сумі 18962,88 грн., №363 від 26.07.2017 в сумі 29993,31 грн., №417 від 29.08.2017 в сумі 29993,31 грн., №512 від 29.09.2017 в сумі 29993,31 грн., №607 від 01.12.2017 в сумі 33475,77 грн., №652 від 26.12.2017 сумі 33475,77 грн., №695 від 29.01.2018 сумі 33475,77 грн.
Відповідно до даних ІКП за період з 25.01.2017 по 30.01.2018 відповідач в порядку пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України (далі - ПК України) змінив призначення платежу сплачених позивачем сум та зараховував такі в погашення податкового боргу позивача, що існував у ІКП поза межами 1095 днів з дати його виникнення на дату такого зарахування та в порядку п.п.129.1.1 п.п.129.1.3 ст.129 ПК України здійснив нарахування пені на погашення такого податкового боргу.
Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем у ІКП щодо сум сплачених позивачем згідно з наведеними платіжними дорученнями за період з 25.01.2017 по 30.01.2018 здійснено наступні дії:
Платіжним доручення №47 від 25.01.2017 позивачем сплачено суму 3285,33 грн. з призначенням платежу за грудень 2016 року, а податковим органом: - зараховано 3285,33 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 43,29 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №89 від 28.02.2017 позивачем сплачено суму 3482,46 грн. з призначенням платежу за січень 2017 року, а податковим органом: - зараховано 3482,46 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рішення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 45,89 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №128 від 16.03.2017 позивачем сплачено суму 3482,46 грн. з призначення платежу за лютий 2017 року, а податковим органом: - зараховано 3482,46 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 45,89 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №207 від 28.04.2017 позивачем сплачено суму 3482,46 грн. з призначення платежу за березень 2017 року, а податковим органом: - зараховано 3482,46 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 45,89 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №295 від 30.05.2017 сплачено суму 18962,88 грн. з призначенням платежу за квітень 2017 року, а податковим органом: - зараховано 11858,77 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 69,96 грн. в рахунок погашення боргу по пені, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 6,59 грн. в рахунок погашення боргу по пені, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 154,63 грн. в рахунок погашення боргу по пені, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 14,01 грн. в рахунок погашення боргу по пені, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 156,28 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №363 від 26.07.2017 позивачем сплачено суму 29993,31 грн. з призначення платежу за червень 2017 року, а податковим органом: - зараховано 346,07 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 4888,77 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 01.03.2014 (Рiшення ОДПС України про розстрочення грошового зобов`язання № 3 від 01.03.2014). 
Платіжним дорученням №417 від 29.08.2017 позивачем сплачено суму 29993,31 грн. з призначення платежу за липень 2017 року, а податковим органом: - зараховано 3541,28 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 01.03.2014 (Рiшення ОДПС України про розстрочення грошового зобов`язання № 3 від 01.03.2014); - зараховано 23830,66 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 2621,37 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 314,04 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013; - нараховано пені в сумі 20,07 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №512 від 29.09.2017 сплачено суму 29993,31 грн. з призначення платежу за серпень 2017 року, а податковим органом: - зараховано 14474,47 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 31,81 грн. в рахунок погашення боргу по пені, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 64,66 грн. в рахунок погашення боргу по пені, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 110,84 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №607 від 01.12.2017 позивачем сплачено суму 33475,77 грн. з призначення платежу за жовтень 2017 року, а податковим органом: - зараховано 5164,59 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 01.12.2014 (податковий розрахунок земельного податку N 9007400755 вiд 17.02.2014); - зараховано 8430,02 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 01.03.2014 (Рiшення ОДПС України про розстрочення грошового зобов`язання № 3 від 01.03.2014); - зараховано 19497,87 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.01.2014 року (Рiшення ОДПС України про розстрочення (вiдстрочення) податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 2908,9 грн. за період з 01.12.2014 по 01.12.2017, тобто на борг минулих років, що виник станом на 01.12.2014; - нараховано пені в сумі 149,31 грн. за період з 31.01.2014 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №652 від 26.12.2017 платником сплачено суму 33475,77 грн. з призначення платежу за листопад 2017 року, а податковим органом: - зараховано 21428,64 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.01.2014 (Рiшення ОДПС України про розстрочення (вiдстрочення) податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - зараховано 442,56 грн. в рахунок погашення боргу по пені, що виник станом на 31.12.2013 (Рiшення ОДПС України про розстрочення (вiдстрочення) податкового боргу № 8 від 14.03.2014); - нараховано пені в сумі 164,09 грн. за період з 31.12.2013 по 14.03.2014, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2013.
Платіжним дорученням №695 від 29.01.2018 платником сплачено суму 33475,77 грн. з призначення платежу за грудень 2017 року, а податковим органом: - зараховано 33475,77 грн. в рахунок погашення боргу минулих років, що виник станом на 31.12.2014 (податковий розрахунок земельного податку № 9007400755 вiд 17.02.2014); - нараховано пені в сумі 19262,52 грн. за період з 31.12.2014 по 30.01.2018, тобто на борг минулих років, що виник станом на 31.12.2014.
30.01.2019 позивач звернувся до контролюючого органу із заявою №34 про проведення коригування облікових показників у ІКП за платежем «орендна плата з юридичних осіб», в якій просив прийняти рішення та здійснити коригування облікових показників ІКП з вказаного платежу щодо зменшення (виключення, списання, скасування, тощо) податкового боргу у сумі 187335,61 грн. (в тому числі пені 23267,01 грн.)
01.03.2019 відповідач листом №10642/10/53,17-1 повідомив ПАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів», що Головне Управління ДФС у Львівській області не вбачає протиправної бездіяльності та неправомірних дій працівників. Також відсутні правові підстави щодо прийняття рішення про здійснення коригування ІКП ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів».
Позивач не погодившись з вищенаведеною відмовою у коригуванні ІКП звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. 
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються ПК України в редакції, чинній на момент їх виникнення.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Згідно із підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов`язання- сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Підпунктом «а» підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що безнадійна заборгованість - заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.
Відповідно до пункту 36.1. статті 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Згідно з пунктом 101.1 статті 101 ПК України, списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.
Відповідно до підпункту 101.2.3 пункту 101.2 статті 101 ПК України, під терміном «безнадійний» розуміється, зокрема, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.
Строк давності встановлений статтею 102 ПК України. За змістом цієї статті строк давності становить 1095 днів, який, для цілей стягнення податкового боргу, обраховується з наступного дня після закінчення граничного строку сплати узгодженого грошового зобов`язання. 
Отже, протягом цього строку несплачена сума грошового зобов`язання вважається податковим боргом, щодо якого податковий орган має право вживати заходи для його погашення. Однак, по завершенні цього строку податковий борг вважається безнадійним та підлягає списанню.
Контролюючі органи, згідно з пунктом 101.5 статті 101 ПК України, щокварталу здійснюють списання безнадійного податкового боргу. Порядок такого списання встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Так, наказом Міністерства доходів і зборів України №577 від 10.10.2013 затверджений Порядок списання безнадійного податкового боргу платників податків (далі – Порядок № 577), у пункті 2.1 якого визначено, що безнадійним податковим боргом є, зокрема, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений статтею 102 ПК України (підпункт 3 пункту 2.1 Порядку №577).
Відповідно до пункту 3.1 Порядку №577 визначення сум безнадійного податкового боргу, що підлягає списанню органами доходів і зборів, здійснюється на підставі даних інформаційних систем органів доходів і зборів станом на день виникнення безнадійного податкового боргу.
Пунктом 3.2 Порядку №577 визначено, що днем виникнення безнадійного податкового боргу вважається: у випадку, визначеному в підпункті 3 пункту 2.1 розділу II цього Порядку, - дата прийняття рішення керівника контролюючого органу.
Згідно з приписами пунктів 4.3-4.5 Порядку №577, у випадках, передбачених підпунктами 1, 2, 3, 5 пункту 2.1 розділу II цього Порядку, орган доходів і зборів здійснює процедури щодо проведення списання безнадійного податкового боргу відповідно до вимог пункту 4.2 цього розділу. Структурний підрозділ органу доходів і зборів, до функцій якого належить списання безнадійного податкового боргу, здійснює таке списання щокварталу протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку, передбаченого для подання податкової декларації (розрахунку) за звітний (податковий) квартал. Рішення про списання безнадійного податкового боргу вноситься до ІС не пізніше наступного робочого дня після підписання такого рішення.
Таким чином, зі змісту вищенаведених норм Порядку № 577 слідує, що списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків стосовно якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу. 
При цьому, звернення платника податків про списання безнадійного податкового боргу є обов`язковим лише у випадку, якщо такий податковий борг виник внаслідок непереборної сили (форс-мажорних обставин) (пункт 4.1 Порядку №577). В усіх інших випадках розгляд питання про списання безнадійного податкового боргу ініціюється контролюючими органами щоквартально та проводиться автоматично, без участі платника податків.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №813/4430/16, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Апеляційний суд вважає, що аналізуючи наведені норми чинного законодавства, з врахуванням позиції Верховного Суду, в інтегрованих картках платника податків не може обліковуватись податковий борг поза межами 1095 днів з дати його виникнення.
З долучених до матеріалів справи копій платіжних доручень: №47 від 25.01.2017 в сумі 3285,33 грн.; №89 від 28.02.2017 в сумі 3482,46 грн.; №128 від 16.03.2017 в сумі 3482,46 грн.; №207 від 28.04.2017 в сумі 3482,46 грн.; №295 від 30.05.2017 в сумі 18962,88 грн., №363 від 26.07.2017 в сумі 29993,31 грн., №417 від 29.08.2017 в сумі 29993,31 грн., №512 від 29.09.2017 в сумі 29993,31 грн., №607 від 01.12.2017 в сумі 33475,77 грн., №652 від 26.12.2017 сумі 33475,77 грн., №695 від 29.01.2018 сумі 33475,77 грн., суд встановив, що позивачем у період з 25.01.2017 по 30.01.2018 здійснювалась сплата поточних платежів з орендної сплати за землю.
Податковий борг позивача з орендної плати на землю в сумі 250694,97 грн., який розстрочений податковим органом згідно з рішенням №8 від 14.03.2014, виник в період з 2013 року по січень 2014 року.
Таким чином, усі дії щодо стягнення (погашення) такого податкового боргу, в тому числі зарахування в рахунок його погашення самостійно сплачених позивачем поточних платежів, податковий орган мав право вчинити до січня 2017 року, тобто протягом 1095 днів з дати виникнення такого податкового боргу.
Крім цього, заходи по стягненню податкового боргу позивача, який виник на підставі податкового розрахунку земельного податку N9007400755 від 17.02.2014, зокрема по терміну сплати чергових платежів за жовтень та листопад 2014 року, могли бути вжиті відповідачем до грудня 2017 року.
Суд вважає, що в разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, у тому числі пеня та штрафні санкції, а відтак з того часу в податкового органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.
Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач в інтегрованій картці ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» протиправно змінив призначення платежу сплачених позивачем сум та зараховував такі в погашення податкового боргу позивача, що існував у ІКП поза межами 1095 днів з дати його виникнення на дату такого зарахування, чим порушив вимоги пункту 101.5 статті 101 ПК України та пунктів 4.3-4.5 Порядку списання безнадійного податкового боргу платників податків.
Таким чином, дії відповідача щодо зарахування в інтегрованій картці платника податків ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» за платежем «орендна плата з юридичних осіб» сплачених грошових коштів у період з 25.01.2017 по 30.01.2018 в сумі 147208,55 грн. в рахунок погашення податкового боргу поза межами 1095 днів з дати його виникнення, в тому числі по Рішенню ОДПС України про розстрочення (відстрочення) податкового боргу № 8 від 14.03.2014 у сумі 108568,19 грн. та по податковому розрахунку земельного податку N9007400755 від 17.02.2014 у сумі 38640,36 грн., а також нарахування пені у розмірі 23267,01 грн. на суму цього податкового боргу, слід визнати протиправними.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ДФС у Львівській області здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податків ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» з платежу «орендна плата з юридичних осіб» шляхом виключення (списання) податкового боргу в розмірі 170475,56 грн., в тому числі пені у розмірі 23267,01 грн., колегія суддів вважає правильним зазначення судом першої інстанції, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав, тому зобов`язання відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податків ПрАТ «Червоноградський завод залізобетонних виробів» (код ЄДРПОУ 22405526) з платежу «орендна плата з юридичних осіб» шляхом виключення (списання) податкового боргу в розмірі 170475,56 грн. в тому числі пені у розмірі 23267,01 грн., є ефективним способом захисту в межах спірних правовідносин, який виключає подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, встановлено, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06).
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року. «Булвес АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того. Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.002325 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                О.М. Довгополов

                                                                                            Л.Я. Гудим
Повний текст постанови складено 12.05.2020