ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 квітня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/5538/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,  розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року в адміністративній справі №280/5538/19 (головуючий суддя першої інстанції Бойченко Ю.П., повний текст судового рішення складено 04.02.2029 року) за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Управління Державної служби України з безпеки на транспорті у Запорізькій області про  визнання протиправною та скасування постанови,-

                                        В С Т А Н О В И В: 
Позивач 12.11.2019 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної служби України з безпеки на транспорті у Запорізькій області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 15.10.2019 року №127865 про накладення штрафу в розмірі 1700 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за результатами проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт відповідачем встановлено надання позивачем послуг перевезення вантажів без оформлення документів, передбачених  статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме на момент перевірки відсутні тахокарти водія ОСОБА_2 за 28.08.2019 року, 01.09.2019 року, 08.09.2019 року, 15.09.2019 року, у зв`язку з чим винесено оскаржувану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу. Позивач вважає постанову від 15.10.2019 року №127865 протиправною, оскільки тахокарти відсутні лише за вихідні дні, в які автомобіль не використовувався, та за період, який не підлягав перевірці. Позивач, посилаючись на норми  Закону України «Про автомобільний транспорт», Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої  наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 року №385, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, зазначив, що відповідач мав право перевіряти тахокарти водія лише за останній тиждень та останній день попереднього тижня. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд в рішенні безпідставно послався на Поправку 6 до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, яка начебто набула чинності з 20.12.2010 року. Проте, вказана Поправка №6 до ЄУТР відсутня у всіх офіційних джерелах українського законодавства, а відтак суд повинен був застосувати пункт d) частини 1 статті 10 ЄУДР, згідно якої «Необхідно, щоб члени екіпажу постійно мали при собі й могли надати для інспекції бланки для записів за поточний тиждень та за останній день попереднього тижня, протягом якого вони керували транспортним засобом».
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Сторони про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.
Відповідно до п.3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення судом першої інстанції у даній справі ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи в суді апеляційної інстанції пожливо здійснювати в порядку письмового провадження.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) зареєстрований в якості фізичної особи - підприємця (а.с.16).
Позивачу на праві власності належить транспортний засіб марки МАЗ, модель 437041-262, державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.15).
Відповідач - Управління Державної служби України з безпеки на транспорті у Запорізькій області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Законом України «Про автомобільний транспорт» повноваження.
25.09.2019 року Управлінням Укртрансбезпеки у Запорізькій області проведено на 467 км а/д Н-08 перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, зокрема, транспортного засобу МАЗ, модель 437041-262, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , за результатами якої складено акт №159744 (а.с.7).
Перевіркою встановлено порушення, а саме - надання послуг з перевезення вантажів згідно товарно-транспортної накладної (№200267) РСВ-1066 від 24.09.2019 року без оформлення документів, передбачених  статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме відсутні тахокарти водія ОСОБА_2 за 28.08.2019 року, 01.09.2019 року, 08.09.2019 року, 15.09.2019 року.
На підставі акту перевірки відповідачем 15.10.2019 року винесено постанову №127865 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700,00 грн. за порушення  статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацем 3 частини 1  статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с.8).
Позивач не погодився з вказаною постановою та оскаржив її до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що водій ОСОБА_2 виконував перевезення вантажу на підставі товарно-транспортної накладної від 24.09.2019 року РСВ-1069. З урахуванням Поправки № 6 (набула чинності з 20.12.2010 року) до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, підписаної в Женеві 01.07.1970 року, у частині надання до контролю реєстраційних листків (тахограм) за поточний день та попередні 28 календарних дні, а в разі відсутності тахокарт надання Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом, водію на день перевірки 25.09.2019 року необхідно було надати для контролю тахокарти за 25.09.2019 року, а також попередні 28 календарних днів або бланк підтвердження діяльності за вказані дні. Проте, як вбачається із акту перевірки від 25.09.2019 року №159744, водієм не надано тахокарт за 28.08.2019 року, 01.09.2019 року, 08.09.2019 року, 15.09.2019 року, а відтак до власника транспортного засобу обґрунтовано застосовано відповідачем штрафні санкції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені  Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-ІІІ  (далі по тексту - Закон №2344), який регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами – суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Статтею 1 Закону №2344  визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно із  статтею 34 Закону №2344 автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього  Закону  та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Відповідно до частини 1  статті 48 Закону №2344  автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Частиною 2  статті 49 Закону №2344 встановлено, що  водій транспортного засобу зобов`язаний: мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; перевіряти надійність пломбування, закріплення, накриття та ув`язування вантажу для його безпечного перевезення; забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, та своєчасно його доставити вантажовласнику (уповноваженій ним особі); дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.
Частиною 8  статті 53 Закону №2344  передбачено, що водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Приписами частини другої  статті 48 Закону №2344  визначені документи для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, а саме: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Згідно зі  статтею 18 Закону №2344  з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.
Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього  Закону  та законодавства про працю.
Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року №340  затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі по тексту - Положення №340), яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.
Пунктом 6.1 Положення № 340 встановлено, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Положеннями пункту 1.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 року №385 (далі по тексту -  Інструкція №385) встановлено, що ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Згідно із пунктами 3.3, 3.6 Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, зокрема: своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.
Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами, а також, наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа.
Частиною 14  статті 6 Закону №2344  визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Статтею 60 Закону №2344 встановлена відповідальність автомобільних перевізників у вигляді адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями  39  та  48  цього  Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
20 грудня 2010 року набула чинності Поправка №6 до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, підписаної в Женеві 01 липня 1970 року, у частині надання до контролю реєстраційних листків (тахограм) за поточний день та попередні 28 календарних дні, а в разі відсутності тахокарт надання Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.
Отже, під час перевірки водії зобов`язані надавати інспектору для контролю реєстраційні листки за поточний тиждень та попередні 28 календарних днів, тобто 29 тахограм, або бланк підтвердження діяльності.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17.07.2019 року у справі №816/179/17, від 10.05.2019 року у справі № 816/124/17.
За правилами частини 5  статті 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З матеріалів справи вбачається, що водій ОСОБА_2 виконував перевезення вантажу на підставі товарно-транспортної накладної від 24.09.2019 року РСВ-1069, перевезення проводилось транспортним засобом марки МАЗ, модель 437041-262, державний номер НОМЕР_2 , який належить ФОП ОСОБА_3 ..
Таким чином, оскільки перевірку проведено 25.09.2019 року, то водію перевізника ФОП ОСОБА_1 необхідно було надати для контролю тахокарти за 25.09.2019 року, а також попередні 28 календарних днів або бланк підтвердження діяльності за вказані дні.
Проте, як вбачається із акту перевірки від 25.09.2019 року №159744, водієм не надано під час перевірки тахокарт за 28.08.2019 року, 01.09.2019 року, 08.09.2019 року, 15.09.2019 року.
Позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано зазначених вище тахокарт, як і не надано жодного доказу того, що в ці дні автомобіль марки МАЗ, модель 437041-262, державний номер НОМЕР_2 не використовувався, та в матеріалах справи такі докази відсутні.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутністю підстав для задоволення позову, так як належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами Управління Державної служби України з безпеки на транспорті у Запорізькій області доведено порушення позивачем вимог статті 48  Закону №2344, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60  цього Закону  на наявність підстав для застосування адміністративно-господарського штрафу повноважною особою, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 15.10.2019 року №127865 прийнята в порядок, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією України  та  Законом №2344.
Посилання апелянта на те, що Поправка №6 до ЄУТР відсутня у всіх офіційних джерелах українського законодавства, а відтак суд повинен був застосувати пункт d) частини 1 статті 10 ЄУДР, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки Європейська угода щодо роботи екіпажів транспортних засобів, підписана в Женеві 01 липня 1970 року, це європейська угода, тобто міжнародна. Вказана поправка прийнята Робочою групою з автомобільного транспорту КВТ Європейської Економічної комісії ООН та набула чинності з 20.09.2010 року.
Наявність чи відсутність українського перекладу вказаної поправки не свідчить про відсутність самої поправки, а також набрання нею чинності.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
За приписами пункту 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно із пунктом 24 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня 2019 року становить 1921 гривню, тобто до незначних у 2019 році відносяться справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує 192100 гривень.
Позивач оскаржує постанову відповідача про накладення штрафу на суму, що не перевищує 192100 гривень, у зв`язку з чим справа, що розглядається, на час прийняття постанови суду апеляційної інстанції є справою незначної складності, а тому постанова суду апеляційної інстанції не може бути оскаржена в касаційному порядку.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року в адміністративній справі №280/5538/19 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року в адміністративній справі №280/5538/19 залишити без змін. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених частиною 4, пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.   

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак